Каролин Джес-Кук
Дневникът на един ангел хранител

Превод от английски: Теодора Давидова, 2011

chitanka.info

На моите съкровища — Мелъди, Съмър и Финикс

„Ангелите са духове, но не затова са ангели. Стават ангели, когато бъдат изпратени.“

Свети Августин

Пролог
Небесна писалка

Станах ангел хранител след смъртта си.

Нандита ми съобщи този факт в отвъдното, без да си прави труда да ме подготви или поне да подхване преди това небрежен разговор за опознаване. Нали знаете как зъболекарят започва да подпитва за плановете ви за Коледа, преди да ви извади някой кътник? Уверявам ви, че нищо такова не се случи. Чух само:

— Марго умря, дете. Умря.

— Не е възможно — възразих аз. — Не съм умряла.

Ала тя повтори:

— Марго умря.

И така няколко пъти. Стисна дланите ми между своите и продължи:

— Знам, че е трудно. Аз оставих пет деца в Пакистан, при това без баща. Ще свикнеш.

Трябваше да се махна от това място. Огледах се и забелязах, че се намираме в равнина, заобиколена от кипариси, а на няколко метра от нас се виждаше малко езеро с камъш наоколо. Кадифените главички, подобно на микрофони, очакваха отговора ми. Е, нямаше да има такъв. Сивкав път се виеше като драскотина в далечината. Тръгнах.

— Чакай — извика след мен Нандита. — Искам да се срещнеш с един човек.

— Кой? — попитах аз. — Господ може би?

Това бе върхът на абсурда, а двете с нея забивахме знамето.

— Искам да се запознаеш с Рут — продължи Нандита, улови ме за ръка и ме поведе към езерото.

— Къде? — наведох се напред и отправих поглед към дърветата в далечината.

— Ето тук — посочи тя отражението ми във водата.

След това ме бутна вътре.

Някои ангели хранители биват изпратени на Земята, за да се грижат за своите братя или сестри, за деца или за хора, които обичат. Докато аз се върнах, за да бъда отново Марго. С две думи, върнах се в себе си. Ангел хранител на самата себе си. Като написана от монах биография на разочарованията, щях да се препъвам в собствените си спомени, понесена от вихрушката на история, която не можех да променя.

Не биваше да казвам „Не мога да променя“. Ангелите хранители, както всички знаем, предотвратяват смъртта ни поне сто пъти. Такава е задачата на ангела хранител — да те предпазва от дума, действие и последствия, които противоречат на свободната воля. Ние сме тези, които внимаваме да не се случват нещастия. Промяната е нашата задача. Променяме неща и събития всяка секунда, всяка минута и всеки ден.

Ден след ден щях да наблюдавам зад кулисите събития и преживявания, които се предполагаше, че съм имала, и хора, които се предполагаше, че обичам, и сякаш с небесна писалка щях да променя всичко. Искам да напиша история за самата мен. Все едно пиша на жената, която бях, за да споделя всичко, което знам. Искам и да я попитам нещо:

Марго.

Кажи ми как умря.

1
Как станах Рут

Не помня да съм докоснала водата. Не помня и да съм се измъкнала на отсрещния бряг на езерото. Но онова, което се случи по време на това кратко кръщение в света на духовете, бе потапяне в познанието. Не мога да обясня как стана. Но както си бях вир-вода, се озовах в сумрака на някакъв коридор. От мен по напуканите плочки капеше, докато осъзнавах с пределна яснота, също както слънчевата светлина осветява всичко, пробивайки клоните на дърветата, коя съм и каква е целта ми. Рут. Името ми е Рут. Марго е мъртва.

Отново бях на Земята. Белфаст, Северна Ирландия. Познавах мястото от времето, когато тук ехтеше наистина неподражаемият звук на нощните репетиции на оркестър „Ориндж Ордър“. Предположих, че е юли, но нямах представа коя година.

Долових нечии стъпки зад мен. Извърнах се. Обгърната в сияние от мрака, изплува Нандита. В блясъка на роклята й нямаше и следа от отраженията на уличните светлини отсреща. Видях я да се навежда към мен, тъмнокожото й лице бе сериозно и загрижено.

— Съществуват няколко правила. — Тя вдигна към лицето ми четири пръста, на всеки от които лъщеше пръстен. — Първо, ти си свидетел на всичко, което тя прави, чувства или преживява.

— Искаш да кажеш, което аз преживявам — уточних аз.

Нандита размаха ръка, сякаш репликата ми бе балон, който искаше да отстрани от лицето си.

— Това не е като да гледаш филм — опита се да изясни тя. — Животът, който помниш, е само малка част от мозайката. Сега ще можеш да видиш цялата картина. Някои от парченцата дори ще трябва да наместиш. Но гледай да си много внимателна. Остави ме да продължа с правилата.

Кимнах и тя пое дъх.

— Съгласно второто правило, трябва да я закриляш. Много сили ще се опитат да попречат на изборите й. Предпазвай я от тях, жизненоважно е.

— Чакай малко — вдигнах аз ръка. — Как така ще „попречат“? Вече съм направила своите избори. Нали това е причината да съм тук сега…

— Не ме ли слушаш?

— Да, но…

— Нищо не е непроменимо, дори когато се върнеш назад във времето. Няма как да го разбереш сега, но…

Тя замълча нерешително, сякаш се питаше дали съм достатъчно съобразителна да схвана какво ми говори. Или достатъчно издръжлива, за да се справя.

— Продължавай — подканих я аз.

— Дори това сега тук — аз и ти… вече се е случвало. Но ти не си в миналото, така както си се чувствала. Времето вече не съществува. Сега си тук и представата ти за бъдеще е все още замъглена. Ето защо ще изпиташ много нови усещания и внимателно трябва да обмислиш последствията.

Сърцето ми се сви.

— Добре. Какво е третото правило?

Нан посочи влагата, която струеше като мъгла зад гърба ми. Наречете го криле, ако искате.

— Трябва да водиш нещо като дневник за онова, което се случва с теб. Включително и преживяванията ти.

— Искаш да си записвам?

— Не, много по-лесно ще бъде. Ако се придържаш към първите две правила, няма да се наложи да правиш абсолютно нищо. Крилете ти ще вършат всичко вместо теб.

Вече се боях да попитам за четвъртото правило.

— И накрая — усмихна се тя отново. — Любов, Марго. Любов!

Тя целуна върховете на пръстите си и ги допря до челото ми, сетне сведе очи и започна да мълви молитва, която според мен бе на език, подобен на хинди. Запристъпвах от крак на крак и наведох глава. Най-сетне тя приключи. Отвори очи и видях бяла светлина на мястото на тъмните зеници.

— Ще те посетя отново — рече тя. — Не забравяй, че си ангел сега. Няма от какво да се боиш.

Бялата светлина в очите й се разпростря върху лицето, покри устата, спусна се по врата и ръцете, докато внезапен като експлозия облак я погълна и тя изчезна.

Огледах се. Долових едва чуто стенание от дъното на коридора. Бях попаднала в жилищна сграда. Тук-там по голите тухлени стени някой бе изрисувал графити със спрей. През открехнатата тясна входна врата се виждаше улицата, а домофонната система до нея бе покрита с петна от засъхнала бира. В подножието на стълбището за горните етажи спеше свит на кълбо пиян мъж.

Стоях неподвижно, докато се ориентирам. В първия миг поисках да изляза на улицата и никога повече да не се връщам на това място. Но в следващата минута ме обзе желание да последвам звука на стенанието в дъното на коридора. Когато казвам желание, нямам предвид любопитство или подозрение за нещо, а по-скоро нещо средно между интуицията, подтикваща една майка да провери какво прави нейният внезапно умълчал се малчуган и го заварва да се мъчи да напъха в сушилнята домашното коте, или онова странно усещане в стомаха, което те кара да провериш дали си заключила вратата, или когато предчувстваш, че ще те уволнят, или че си бременна.

Познато, нали?

Поех по коридора, минах покрай пияния и изкачих трите стъпала до първата площадка, а оттам по следващия коридор с две врати от едната и три от другата страна, всичките боядисани в черно, стигнах до място, откъдето стенанието — дълбоко, някак примитивно — се чуваше най-силно. Пристъпих напред. Вик. Име. Женски глас хълцаше. Приближих до вратата и спрях.

Колебанието ми трая само миг и вече бях вътре. Озовах се в дневната. Никакви светлини не бяха включени. Всичко тънеше в среднощен мрак. Успях да различа канапе и малкия силует на стар телевизор. Прозорецът бе отворен и вятърът отвън блъскаше завесите в перваза, а после навътре в масата, сякаш платът се чудеше да напусне ли помещението, или да остане там. Протяжен агонизиращ вой. „Възможно ли е никой друг да не го чува?“ бе първата ми мисъл. „Защо съседите не блъскаха вече по вратата?“ Сетих се. Намирах се в Източен Белфаст по време на демонстрациите. Всички бяха навън и се люлееха, припявайки мелодията на „Саш“[1].

Навън започваха вълнения. Полицейски сирени ехтяха от няколко посоки. Звук от счупени бутилки. Викове, тропот на тичащи хора по паважа. Прекосих дневната, водена от писъка на непознатата.

Влязох в някаква спалня, където светеше само нощна лампа. Тапетите с цвят на люляк висяха разлепени тук-там, следите от мухъл и влажните петна на стената срещу мен бяха посипани със ситни черни точки като от сажди. Завивките и чаршафите на леглото бяха в пълен безпорядък. Коленичила до него като за молитва, млада руса жена със синя дълга фланелка дишаше учестено и стенеше. Двете тънки като пръчки ръце бяха покрити със синини, все едно се е била. Изведнъж тя се изправи на колене със стиснати очи, отметна назад глава и сви устни. Едва сега забелязах, че е бременна. Около нея имаше локва от червеникава вода.

„Не може да е истина“, помислих си аз. „Какво трябва да правя, да изродя бебе? Да повикам помощ? Ами аз съм умряла. Мога единствено да наблюдавам как нещастното момиче блъска от болка юмруци в леглото.“

Контракцията я отпусна за миг и тя се свлече напред и опря чело в рамката на леглото, а очите й потънаха обратно в орбитите си. Коленичих до нея и предпазливо отпуснах ръка на рамото й. Никаква реакция. Долових учестеното дишане, предвещаващо надигащата се поредна контракция, и много скоро тя изви тяло назад, а от гърлото й се проточи вик на облекчение, който трая цяла минута. След това продължи да диша тежко.

Улових ръката й до лакътя и усетих малки грапавини под пръстите си. Взрях се по-внимателно. Десетина точки, по-дребни и от пени. Следи от пробождания. Следваща контракция. Тя се изправи на колене, задъхана. Полите на фланелката се дръпнаха нагоре и разкриха друга поредица от пробождания върху тънкото бедро. Хвърлих бърз поглед наоколо. По нощното шкафче се виждаха лъжици и чинийки. Изпод леглото се подаваха две спринцовки. Това момиче или беше диабетичка, или наркоманка.

Локвата около краката й растеше. Клепачите потрепваха неспокойно, виковете ставаха някак по-слаби, наместо да се засилват. Вероятно започваше да губи съзнание. Главата й се люшна настрани, малката влажна уста се отпусна.

— Хей — подвикнах аз.

Никаква реакция.

Изправих се и тръгнах из стаята. От време на време тялото й трепваше напред или се люшваше настрани. Стоеше на колене с извърнато към мен бледо лице и отпуснати надолу ръце, чиито китки опираха в подгизналата от мръсната вода постелка на земята. Имах навремето приятел с процъфтяващ бизнес, който някога бил наркоман, но успял да се измъкне от калта. Прекарваше дълги часове на канапето у дома и разказваше случки за известни личности, които бе измъквал от ноктите на смъртта и преддверието на ада благодарение на спринцовката си с адреналин. Естествено, не можех да си спомня процедурата, пък и много се съмнявам, че му се беше налагало да спасява раждаща наркоманка. А и със сигурност не след смъртта си.

Неочаквано момичето се свлече настрани, ръцете й се допряха, все едно ще им слагат белезници. Сега вече кръвта течеше обилно. Наведох се и разтворих коленете й. Между краката й се виждаше тъмна коса, която не можеше да бъде сбъркана. За пръв път почувствах как по гърба ми се стича влага, студена като допълнителни крайници. Бях нащрек за всичко в стаята — миризмата на пот и прах, на кръв, на осезаема скръб, звукът от пулса на момичето, който ставаше все по-бавен, както и учестеното биене на детското сърце…

Дръпнах краката й към себе си и прилепих здраво стъпалата на пода. Свалих възглавница от леглото и издърпах чаршафа, който постлах под бедрата й. Приготвих дланите си да изтегля бебето. При всеки друг случай бих побягнала през глава от подобна случка. Сега обаче, задъхана, със замаяна глава, но странно мобилизирана, неясно защо бях решена да спася живота на малкото същество.

Различавах веждите на главичката и нослето. Протегнах ръка и натиснах утробата на момичето. Ново количество вода изтече и накисна подложената под задните й части възглавница. След това, също като рибка, бебето се плъзна между краката й с такава скорост, че трябваше бързо да го поема. Държах в ръцете си телце, покрито с белезникавата защитна слуз на всяко новородено, с влажна тъмна коса и сгърчено лице. Момиче. Увих я в чаршафа и улових плътната синкава връв, защото неясно как знаех, че трябва да я дръпна, за да извадя и плацентата.

Бебето скимтеше в ръцете ми, малката уста се отваряше и затваряше като човчица и очевидно търсеше нещо. Поставих го на гърдите на майката и се посветих на по-належащата задача — да се опитам да върна духа на майката в изстрадалото тяло.

Пъпната връв вече се отпускаше в ръката ми и побързах да я дръпна. Усещах тежката торба в другия край. Все едно ловях риба. Подръпнах отново и усетих, че масата поддава. Бавно и упорито изтеглих всичко навън и плътната кървава маса тупна на възглавницата. Бяха минали двайсет години, откакто се бях занимавала с подобно нещо. Какво бе направила акушерката? Сряза пъпната връв. Огледах се за нещо остро. Забелязах джобно ножче на тоалетката. Щеше да свърши работа. Но чакай малко. Имаше още нещо. Акушерката тогава прегледа плацентата. Помня как ни показа, че е извадена добре — никаква част не бе останала вътре, в този момент Тоби се наведе над умивалника и изля там обяда си.

Плацентата на момичето съвсем не беше така наситеночервена, каквато помнех, че трябва да бъде. Тази тук бе далеч по-малка и някак тънка, като премазано на пътя животинче. При това кръвта не спираше да тече. Дишането бе плитко, а пулсът едва се долавяше. Трябваше да повикам някого.

Изправих се, за да поставя бебето на леглото, и забелязах, че е посиняло. Малката уста вече не се отваряше. Красивото куклено лице бе потънало в сън. Водопадите на гърба ми, които чувствах като криле, вече ридаеха и всяка тяхна сълза излизаше от самите ми недра. Подсказваха ми, че момиченцето умира.

Вдигнах бебето, събрах полите на дрехата си — бяла също като тази на Нан, сякаш в небесата разполагаха само с един шивач — и обвих с тях малкото телце. Усетих колко драматично тъничко е то. Едва ли имаше два килограма и половина. Малките юмручета, свити допреди миг до гърдите, започваха да се отпускат подобно на разтварящи се цветчета. Наведох се и доближих устните си до тези на детето и мощно издишах в тях. Един път. Два пъти. Малкото коремче бе опънато като матрак. Долепих ухо до гърдичките и ги потупах леко. Нищо. Опитах отново. Един път. Два пъти. Сетне ме осени нещо като интуиция. Или по-скоро инстинкт. А може би бях насочена. Сложи ръка върху сърцето.

Вдигнах отново детето и отпуснах длан върху гърдите му. За огромно свое изумление почувствах малкото сърце така, сякаш беше в моите гърди — прескачаше и работеше на пресекулки, все едно бе задъхващ се мотор на лодка, която едва се справя с високите вълни. От ръката ми струеше тесен лъч светлина. Повторих движението. Изведнъж в тъмнооранжевата светлина на отвратителната стая между дланта ми и детското телце засия бяла светлина.

Усетих как малкото сърце потрепва. Стиснах очи и извиках в съзнанието си всички добри неща, които съм направила в живота си, а за лошите искрено се разкаях — почти се молех, исках да си представя, че наистина съм ангелът хранител, така необходим на малкото дете, за да бъде върнато към живот, благодарение на силите на моето тяло.

С всяка следваща секунда светлината ставаше все по-силна и по-силна, докато по едно време сякаш изпълни цялата стая. Малкото сърце туптеше колебливо като да беше новородено теленце, което се опитва да се задържи на тънките си крака по тясна пътека. По едно време затуптя в гърдите ми — уверено и ясно, имах чувството, че ще ме оглуши, и избухнах в смях от облекчение. Сведох очи и видях как малкият гръден кош се вдига и отпуска ритмично, как устните порозовяват и потрепват при всяко поемане на дъх.

Светлината угасна. Загърнах момиченцето в чаршафа и го оставих на леглото. Майката лежеше в локва кръв, русата коса бе вече порозовяла, силна червенина бе избила по бледите страни. Опитах се да разбера дали сърцето й бие. Нищо. Затворих очи и се помъчих да извикам отново онази светлина. Нищо. Гърдите бяха студени. Бебето изскимтя. Гладно е, реших аз. Запретнах фланелката отпред и оставих детето до едната гърда с надеждата, че ще засуче. Притворило очи, момиченцето намери зърното и започна да дърпа.

Минаха няколко минути и го върнах на леглото. Побързах да сложа ръка върху гърдите на майката. Нищо. Хайде! Извиках. Допрях устни до нейните и издишах в устата й с всичка сила, но въздухът само изду бузите й, след което излезе навън, без да даде резултат.

— Остави я — чу се глас.

Извърнах лице. До прозореца стоеше някаква жена. Беше цялата в бяло. Очевидно това облекло е често срещано по тези места.

— Остави я — този път по-кротко промълви непознатата.

Тя беше ангел. Приличаше досущ на жената, която лежеше мъртва на пода — същата гъста руса коса, същата уста като човка. Дали пък не е роднина, дошла да я заведе у дома.

Ангелът вдигна на ръце родилката и тръгна към вратата, а в същото време виждах, че тялото бе все още на пода. Ангелът изви лице към мен и се усмихна.

— Тя се казва Марго — рече ангелът и погледна бебето. — Грижи се добре за нея.

— Но… — успях да промълвя аз и в това кратко „но“ имаше купища въпроси.

Вдигнах поглед, но ангелът беше изчезнал.

[1] Известна ирландска балада, създадена в чест на победата на крал Уилям III през 1691. След време станала популярна сред лоялистите от Ълстър и юнионистите от Северна Ирландия — Бел.прев. ↑

2
Планът

Първото нещо, с което трябваше да свикна, бе, че нямам криле. Поне не такива с пера.

Излиза, че художниците едва от четвърти век започват да рисуват ангелите с криле или по-скоро с дълги конструкции, които започват от рамото и стигат до пръстите на краката.

Това не са пера, а вода. Множеството представи за ангели в човешката история преминават през идеята за подобно на птица създание, способно да прелети между света на мъртвите и този на Бога, но идеята за крилете се променя. През шестнайсети век мъж от Мексико например пише за „dos rios“, или „двете реки“, в дневника си, но щом „ритнал камбаната“, роднините му на бърза ръка го изгорили. Друг мъж, този път от Сърбия, разказвал, че от плешките на ангела, който го посещавал, се стичали две струи вода. Момиченце от Нигерия пък рисувало картина след картина на красив небесен пратеник, който наместо криле имал на гърба си потоци вода, вливащи се в река, течащата вечно в подножието на Божия трон. Родителите й много се гордеели с нейното живо въображение.

Момиченцето било добре информирано. Но онова, което едва ли е знаело, е, че струите течност, започващи от шестия прешлен на ангела и свършващи на последния са връзка — пъпна връв, ако щете, между ангела и неговия или нейния „закрилян“. Вътре в тези „водни криле“ тече процес на запаметяване на всяка мисъл или действие, все едно ангелът го записва. Далеч по-добре от любителска или професионална камера. Наместо с думи, преживяванията и опитът попиват в течността, за да разкажат цялата история, така както се е случвала във всеки момент — усещането да се влюбиш за първи път например, заедно с целия набор от аромати и спомени, и дори протеклия в резултат на изоставяне в детството химически отзвук в организма. И така нататък.

Дневникът на ангела е в неговите криле. Така както са инстинктът, интуицията, познанието на всяко живо създание. Стига да си готов да слушаш.

Второто нещо, с което щеше да се наложи да свикна, бе идеята, че в ролята на мълчалив свидетел ще преживея отново целия си живот.

Може да се каже, че имах пълноценен живот. Но не и добър живот. Така че представяте ли си как се чувствах пред перспективата да премина отново през всичко това.

Хрумна ми дори, че връщането ми обратно е вид наказание, някакво завоалирано изтезание. На кого би му било приятно да се гледа като на екран? Кой не би се свил от неудобство от звука на собствения си глас, когато чува записа на гласовата си поща? Умножете многократно усещането и ще добиете приблизителна представа за това, в какво положение се намирах. Огледало, видеокамера, гипсов модел… всяко едно от тези неща е нищо в сравнение с това, да стоиш до самия себе си от плът и кръв, особено когато това ваше аз прецаква собствения ви живот.

През цялото време виждах и други ангели. Рядко общувахме помежду си като приятели например или като съмишленици, или като група с една и съща съдба. През по-голямата част от времето те бяха мрачни, самомнителни създания — бих казала по-скоро досадници. Всеки следеше своя „закрилян“ с такова старание и така отблизо, все едно вървеше по предпазните парапети на Емпайър Стейт Билдинг. Споходи ме отново чувството, което често изпитвах в училище, когато само аз бях с пола, докато другите момичета носеха панталони. Или пък бях тийнейджърка, боядисала косата си в розово, двайсет години преди това да се смята за готино. Ако искате, наречете ме Сизиф — бях отново там, където винаги съм била, удивена къде съм, защо съм и как ще се измъкна оттам.

Щом бебето започна да диша отново — щом Марго започна да диша отново — изтичах навън и сритах пияния в подножието на стълбите, за да го събудя. Най-сетне той отвори очи и докато се изправяше, забелязах, че е далеч по-млад, отколкото си мислех. Майкъл Алън Дуайър. Едва на двайсет и една. Студент по химия в Куинс Юнивърсити (съдейки по оценките му, беше на крачка от изхвърляне). Известен беше с името Мик. Цялата тази информация получих чрез допира на стъпалото ми до рамото на младежа. Не проумявах защо този метод не проработи с умрялото момиче преди малко. Можеше да спаси живота й.

Помогнах му да стъпи на крака, след което прошепнах в ухото му, че момичето от апартамент номер четири е починало и че там има и бебе. Той изви бавно глава, прокара няколко пъти пръсти през косата си, сякаш искаше да се отърве от идеята за подобно нещо. Опитах отново. Апартамент номер четири, тъпако. Мъртво момиче. Бебе. Има нужда от помощ. Веднага. Младежът се олюля и аз затаих дъх. Не ме ли чу? Продължих да му говоря. Точно така, тръгвай. Въздухът около него се раздвижи, сякаш думите ми успяха да разместят пластове, проникнаха в клетките му и събудиха инстинктите.

Той сложи крак на първото стъпало, мъчейки се да си спомни какво прави тук. Докато изкачваше няколкото стъпала, около главата му видях да се образува лек облак стрелкащи се като светкавици нервни и глиални клетки, макар и някак забавени в движението си в резултат на изпития алкохол.

От този миг нататък оставих любопитството да го води. Черната врата зееше широко отворена (благодарение на мен). Детето (Възможно ли бе това да съм аз?) вече плачеше сърцераздирателно с писъците на малко коте, което усеща, че се опитват да го удавят в казан с вода. Звукът достигна най-сетне до съзнанието на Мик и той се сепна, сякаш някой го зашлеви.

Стоях там, докато той се опитваше да съживи майката, опитах се да го спра, но в продължение на близо половин час той упорито разтриваше ръцете й с надеждата да ги стопли, викаше я и най-сетне се сети да повика Бърза помощ. Едва тогава ме осени прозрението, че те бяха любовници. Детето беше негово. Той беше баща ми.

Тук се налага да направя едно отклонение. Не знаех нищо за истинските си родители. Бяха ми казали, че са загинали при катастрофа, когато съм била съвсем малка, и истината е, че хората, които се грижеха за мен до юношеството ми, може да са били престъпници или нещо подобно, но ме опазиха жива. Почти.

Ето защо не само нямах и най-малка представа какво ще се случи в този момент от живота ми, но и какво мога да направя, за да подобря нещата. След като баща ми е жив и здрав, защо трябваше да свърша така?

Седнах на леглото до бебето и наблюдавах как младият мъж плачеше безутешно над тялото на мъртвата.

И така, седях до самата себе си, съзерцавайки как баща ми ридае над тялото на майка ми.

От време на време в пристъп на мъка забиваше юмрук в нещо чупливо или сритваше спринцовките из стаята. Най-накрая разярен изсипа чекмеджетата от скрина на пода.

Много по-късно научих, че двамата се били скарали по-рано през деня. В беса си той дори паднал по стълбите. Била му казала, че всичко е свършено. Но не го казвала за първи път.

Най-сетне някой повика полицията. Възрастен сержант хвана Мик за ръка и го изведе навън. Това бе шефът на полицейския екип Хиндс, на когото тази сутрин бяха връчили призовка за бракоразводно дело, заведено от жена му французойката, най-вече заради голямата сума пари, която бе загубил, залагайки на кон, препънал се при последното препятствие, и заради останалата празна детска стая. Въпреки лошото си настроение сержант Хиндс изпита съчувствие към Мик. В коридора спори известно време с колегите си дали да му сложат белезници. Ясно било, че момичето е наркоманка, и също така било ясно, че е починало при раждане. Колежката му обаче държеше да спазят устава. Това означаваше поне няколкочасов разпит, подробен доклад и, следователно, никакви дисциплинарни санкции от висшестоящите.

Канцеларщина. Тъкмо благодарение на канцеларщината ме разделиха от биологичния ми баща. Пак заради канцеларщината младият ми живот пое в определена посока.

Сержант Хиндс затвори очи и притисна пръсти в челото си. Тръгнах до него, изгаряща от нетърпение да разбера коя съм, и крещях в ухото му, че Мик е моят баща, че час по-скоро трябва да закарат бебето в болница. Никакъв резултат. Едва сега осъзнах разликата между сержант Хиндс и Мик, причината да мога да стигна до единия, но не и до другия. В обвивката от емоциите, егото и спомените на Мик се бе появила пролука точно в мига, в който заговорих с него, и също както след силен порив на вятъра, който отронва ситни камъчета от основата на една стена и дъждовните капки успяват да проникнат и да навлажнят зида, аз бях успяла да стигна до съзнанието му. Черупката на сержант Хиндс се оказа непробиваема. Имах възможност да се уверя, че някои хора ме чуват, а други — не. В повечето случаи бе и въпрос на късмет.

Марго изплака протяжно. Долових леко пропукване в черупката на сержант Хиндс, но навикът да следва правилника взе превес.

— Добре — обърна се той към екипа си, събран в коридора на сградата. — Ти — посочи той първия мъж до себе си, — заведи младежа в управлението за разпит. А ти — обърна се той към следващия в редицата, — повикай линейка. Веднага!

Полицайката го гледаше в очакване.

— Повикай следователя — въздъхна той.

В безсилието си тичах от човек на човек, умолявах всеки по отделно да не арестуват младежа. По едно време дори изкрещях от безсилие. Видях как слагат белезници на Мик и го отвеждат далеч от Марго. До него, в паралелно време, отворило се като процеп в настоящето, видях как на следващата сутрин баща му идва да го освободи, след което ден след ден, седмица след седмица Мик изтиква мисълта за Марго все по-дълбоко в съзнанието си, докато най-сетне тя се превърна в поредното изоставено дете, хранено с тръбичка в „Ълстър Хоспитал“, а на пластмасовата ваничка, която му служеше за легло, стоеше лепенка с надпис „Бебе X“.

В този момент планът ми се разгърна. Ако всичко, което Нан ми беше казала, се окажеше вярно, ако нищо не е строго фиксирано, то тогава щях да променя всичко в своя живот — образованието, изборите, които съм правила в личния си живот, непреодолимата бедност, в която газех до четирийсетата си година. Както и смъртната присъда, която тегнеше над сина ми в момента на моята смърт. О, да, всичко щеше да е друго от тук нататък.

3
С очила на извънземен

Прекарах цели шест месеца в бродене по коридорите на детското отделение на „Ълстър Хоспитал“ — разбрах, че е така, защото когато я изписаха, Марго вече можеше да сяда. Наблюдавах как лекарите преглеждат детето — дребничко и пожълтяло, все още в кувьоз, към който водеха множество тръбички.

Неведнъж доктор Едуардс, детският кардиолог, натоварен с възстановяването на Марго, заявяваше, че тя няма да изкара още една нощ. Неведнъж се пресягах през стената на кувьоза, слагах ръка на сърцето й и я връщах на Земята.

Сега мога да призная, минаваше ми през ума да я оставя да умре. Това, което знаех за детството й не вещаеше светли бъднини. И после се сещах за хубавите мигове. Сутрешното кафе с Тоби на паянтовия балкон в Ню Йорк. Нескопосаните стихове, съчинени на Бонди Бийч в Сидни. И накрая стартът на моя собствен бизнес, създаването на „Кей Пи Лейнс“. Мислех си: „Е, добре, хлапе, да го сторим: да останем живи“.

По това време открих няколко неща:

Първо откритие: да гледаш, да закриляш и да регистрираш загрижено състоянието на Марго, значи да си неотлъчно до нея. Един или два пъти ми хрумна да се разходя навън — да разгледам наоколо, да се отбия за лека закуска в някое топло местенце. Но не можех да се откъсна от сградата на болницата. Бях свързана с Марго и не само защото тя бях аз. Усещах чувството за дълг така, както никога досега, нито като съпруга, нито като майка.

Второ откритие: зрението ми се промени. В началото реших, че ослепявам. Но после всичко стана такова, каквото винаги е било: чайникът беше чайник, пианото — дървен инструмент с бели и черни клавиши… Но все повече ми се струваше, че виждам света през очите на извънземно същество. Доктор Едуардс се стопяваше, за да се превърне от Кари Грант в манекен от неонова реклама, обгърнат от причудливи разноцветни лъчи, които струяха от сърцето му и се виеха нагоре към ръцете и главата, после надолу към кръста, като обръчи, та чак до петите му. Приличаха ми на инфрачервени лъчи, но много по-странни. Не само това се бе променило в начина ми на виждане. Съзирах и паралелни времеви рамки (повечето за около минута), погледът ми минаваше и през стената в съседната стая, сякаш имах рентгенови очи. Виждах предметите като през огромни увеличителни стъкла. Веднъж видях дори и белите дробове на доктор Едуардс — пълни с черен катран, резултат от слабостта му към пурите. Но най-странно беше когато видях ембриона, заченат едва тази сутрин в сестра Харисън, да се търкаля по фалопиевите й тръби като безформено топче за пинг-понг, докато най-сетне спря в мекия покой на нейната утроба, както камъкът потъва във вир с вода. Гледката толкова силно ме развълнува, че тичах след сестра Харисън до паркинга на болницата, но сещайки се за Марго, хукнах обратно към тъжната, пълна с детски вопли стая.

Трето и най-важно откритие: нямам никаква представа за времето. Лишена съм от биологичен часовник, който да ми подскаже кога е настъпила нощта, не съм в състояние да си спомня кога е Коледа. Става нещо такова: виждам времето, но понятието часовник е изгубило смисъла си. Представете си, че гледате дъжда; нали виждате малки сребристи сфери от вода? Понякога са като плътна завеса, спускаща се от външната страна на прозореца. Когато сега гледам дъжда, виждам милиарди водородни атоми, които се трият в съседните атоми кислород. Подобно на бели чинийки, въртящи се между сиви топчета, пръснати върху тезгях. Така е и с времето. Виждам го като множество атоми, като проядени от червеи улейчета и светлинни частици. Плъзгам се през времето така, както човек нахлузва ризата си, натиска бутона на асансьора и се оказва на двайсет и четвъртия етаж. Виждам да се отварят паралелни времеви рамки и да разкриват миналото и бъдещето като действия, разиграли се зад ъгъла.

Не живея във времето. Само надниквам за малко в него.

И очевидно това е голяма пречка за моите планове. Ако съм извън времето, как да изпълня мисията си да променя живота на Марго?

Посвещавам целия си престой в болницата, за да обмисля начините да накарам Марго да се промени. Ще й подсказвам тихичко отговорите на въпросите от изпитите в училище. Ще й крещя дори да не яде вредни храни и захар, ще настоявам да спортува. Ще я накарам да стане блестящ финансист. Това последното е най-важната цел. Защо ли? От мен да знаете — бедността означава много повече от гладен стомах. Тя означава да бягаш всеки път от правото си на избор, щом застанеш пред него.

Казах си, че сигурно това е причината да стана ангел хранител на самата себе си — не само за да видя целия пъзел, както се изрази Нан, а и да разместя малко елементите, за да се появи нова картина, да върна отново възможността за избор.

4
Нишката на съдбата

Приемните родители, които взеха Марго от болницата, бяха изненадващо прилични хора. Прилични в смисъла на пълна изрядност — безукорна бяла риза и рокля от коприна. Почтени и по всички други възможни начини.

Веднага разбрах, че в продължение на цели четиринайсет години бяха полагали напразни усилия да си родят свое дете. Мъжът, адвокат на име Бен, тежко пристъпваше по коридора с мушнати дълбоко в джобовете ръце. Животът го бе научил да очаква най-лошото и с изненада да среща хубавото. Сигурна съм в това. Жена му Уна, доста ниска и пълна, ситнеше до него. Беше пъхнала едната си ръка под неговата, а с пръстите на другата поглаждаше нервно златното кръстче на шията си. И двамата изглеждаха ужасно притеснени. Картината на здравословното състояние, която доктор Едуардс им бе обрисувал, явно не беше добра.

Когато се появиха, аз седях на болничното легло с крака, провесени през рамката. Марго се смееше на муцунките, които й правех. Още отсега смехът й бе доста предизвикателен. Смях с отметната назад глава. Разрошената й коса бе редичка и руса, с онзи безличен цвят, който преследвах през целия си живот с флакон обезцветител в ръка. Очите й бяха кръгли и сини, но щяха да станат сиви впоследствие. На моменти разпознавах в лицето й чертите на нейните биологични родители — силната челюст на Мик, пълните устни на майка й.

Уна, приемната майка, залепи ръка на сърцето си и ахна:

— Колко е хубава! — обърна се тя към застаналия отзад със скръстени на гърдите ръце и мрачен като погребален агент доктор Едуардс и добави: — И има толкова здрав вид!

Уна и Бен се спогледаха. Бен облекчено отпусна рамене, които до този миг бяха изпънати от напрежението. Двамата се засмяха. Обичам да виждам такива усмивки — признак на всеки сполучлив брак. Те ме омагьосват. В семейството на Уна и Бен те бяха и смях от щастие.

— Не искате ли да я подържите? — Доктор Едуардс пое Марго от скута ми.

Усмивката й, разкрила зъбчетата, изчезна и тя се намръщи, но аз сложих пръст на устните си и направих нова муцунка. Тя се разсмя.

Уна така я засипа с радостни възгласи, че детето най-после се обърна към нея и я дари с широката усмивка на Чеширския котарак от „Алиса в страната на чудесата“. Последваха нови възклицания от страна на Уна. Бен плахо пое пухкавата ръчичка на детето и зацъка с уста. Аз се разсмях, а след мен и Марго.

Доктор Едуардс потърка чело. Твърде често бе ставал свидетел на сцени като тази. И внезапно гневът, породен от собственото му безсилие, го накара да изрече най-лошото, което можеше да каже, за да заличи предварително всякакъв помисъл за евентуално последващо обвинение:

— Тя няма да дочака третия си рожден ден.

Лицето на Уна се сгърчи от болка.

— Защо?

— Сърдечният ритъм е нарушен. Кръвта не оросява всички органи. Накрая притокът на кислород към мозъка й ще спре. И тогава ще умре — въздъхна той. — Не искам след време да ме упреквате, че не съм ви предупредил.

Бен наведе глава. Най-лошите му страхове се сбъдваха. Двамата с Уна бяха прокълнати от деня на сватбата им, помисли си той. Толкова пъти беше виждал жена си да плаче! Толкова пъти самият той искаше да заплаче. Всяко ново разочарование го приближаваше до истината, че животът е жесток и свършва с ковчег и червеи.

Но Уна беше оптимист по природа.

— Но как може да сте сигурен? — попита тя. — Няма ли шанс сърцето й да укрепне? Чела съм за деца, които прекарват какви ли не болести, но щом попаднат в щастлив дом…

Изправих се. Смелостта ми даде сили. Както е било винаги досега. Това харесвах най-много в Тоби.

— Не, не — с известна студенина в гласа повтори доктор Едуардс. — Уверявам ви, че в този случай със сигурност сме прави. Вентрикуларната тахикардия е заболяване с неблагоприятна прогноза и както се изразяваме ние, практически нелечима.

— Ма, ма, ма — чу се гласът на Марго.

Уна зина от удивление и възкликна:

— Чухте ли я? Нарече ме „мама“.

Едуардс все още не беше успял да затвори уста.

— Кажи отново „мама“ — обърнах се аз към Марго.

— Ма, ма, ма, ма — повтори тя след мен и се разсмя.

Какво да ви кажа! Аз бях добро дете!

Уна започна да се смее и да подхвърля Марго във въздуха, а после я хвана и я обърна с лице към доктор Едуардс.

Аз, естествено, бях видяла вече сърцето на Марго. Бе не по-голямо от сушена слива и понякога пулсираше неравномерно. Светлината около него бледнееше и чезнеше. Знаех, че нещо не е наред. Но нямах спомен за сърдечен проблем. В ранните си младежки години бях страдала от разбито сърце заради многото нещастни влюбвания. Явно проблемът не беше така сериозен, както беше решил да го представи доктор Едуардс.

— Ще оживее — прошепнах в ухото на Уна.

Тя за миг се стъписа, като че желанието, избликнало от дъното на сърцето й, беше намерило материален израз в другия край на Вселената. Затвори очи и зашепна молитва.

Точно тогава видях ангела хранител на Уна. Зад гърба й се появи висок тъмнокож мъж, обгърна я с ръце и притисна лице в нейното. Тя затвори очи и в миг се забули в бяло сияние. Прекрасна гледка! Светлината на надеждата! Откакто бях в болницата, не бях виждала такова нещо! Ангелът ме погледна и ми намигна. После изчезна.

Скоро след това потънахме в болничните документи. Подписи тук и там. Доктор Едуардс написа цял сноп рецепти и определи графика за следващите изследвания на детето. Видях как умората превзема Бен, който не беше спал предната нощ. Уна клатеше глава, напяваше и шептеше, но не чуваше нищо от наставленията на лекаря, затова пък аз го заслушах с повишено внимание. Когато стана дума за датите за преглед, я сръчках да ги запише.

Марго бе получила името си от сестра Харисън след продължителен разговор между доктор Едуардс и медицинските сестри, проведен в стаята за почивка. Тя плахо бе изрекла „Марго“, след като чу предложението на сестра Мърфи да я кръстят „Грейн“, което не ми харесва като звучене. И кой друг, mais oui, ако не моя милост, подсказа това име на сестра Харисън. Докато другите сестри й се чудеха на ума, тя обясни, че е взела името от Марго Фонтейн, балерината. Фамилията на Марго беше Делакроа, по фамилното име на майката, която, както бях разбрала, се казваше Зола.

Бен и Уна живееха в един от най-богатите квартали на Белфаст, близо до университета. Бен често оставаше да работи вкъщи. Кабинетът му заемаше таванския етаж на триетажния им викториански дом и се намираше точно над детската стая на Марго, претъпкана с играчки от всякакъв вид и цвят.

Времето, което прекарах в дома им, беше пропито с напрежение. Нещо ставаше. Не помнех Бен и Уна, не знаех, че те играят толкова важна роля за това, дали ще живея, или ще умра. Богато украсеното с дърворезба махагоново легълце рядко приютяваше Марго, защото Уна я разнасяше по цял ден, подпряна на десния й хълбок, а нощем я гушеше до лявата си гръд, на топло, притисната като в сандвич между нея и Бен.

Надълго обсъждаха осиновяването й, което аз окуражавах с цялото си сърце. Ако Бен се поддадеше на страховете си: „Ами ако умре?“, аз започвах да гъделичкам Марго, докато тя се разсмее, или я хващах за ръка, за да може Уна да я поведе в първите й стъпки. Уна беше влюбена. Аз също бях влюбена в тази пищна, разцъфнала от майчина любов жена, каквато не бях срещала преди, която всеки ден ставаше с усмивка призори и с часове седеше, загледана в заспалата в ръцете й Марго. Златното сияние около Уна грееше така ярко, че направо ме заслепяваше и се налагаше да отклонявам поглед.

И тогава се появи нова светлина. Пропълзя незабележимо като змия през задния вход един следобед, докато семейството седеше на масата за хранене. Лъч с цвят на метал се уви се около Бен и Уна. Тъкмо празнуваха първия рожден ден на детето с торта с розова глазура и една свещичка и с цяла купчина нови играчки на масата. Ивицата светлина, която приличаше по-скоро на сянка, сякаш имаше разум, сякаш бе жива. Изпълних се с лоши предчувствия, а когато застанах пред Марго, ивицата се огъна назад и бавно запълзя към Уна и Бен. За миг се появи ангелът хранител на Уна. Но вместо да спре светлината, отстъпи назад. Като стрък бръшлян се уви около крака на Бен, а после се разпръсна и изчезна.

Крачех нервно из дневната. Бях ядосана. Имах задача, а ми се отнемаше възможността да я изпълня. Как да пазя някого, когато наоколо се вият неща, за които никой не ме е предупредил?

Бен и Уна продължиха празненството, без да разберат какво се е случило. Изнесоха Марго в задната градина, където тя направи първите си стъпки пред фотоапарата на Бен.

Почвах да мисля, че Бен сигурно е прав: когато нещо върви така добре, значи се задава буря.

Цял следобед ходих напред-назад и накрая се разплаках. Добре познавах детството на Марго, но да виждам с очите си какво е могло да бъде, беше милион пъти по-страшно от перспективата да възкреся отново тази несправедливост. Реших, че трябва да направя нещо. Ако Марго бъде осиновена от Бен и Уна, тя ще израсте в изпълнен с любов дом. Ще се приспособи, ще се научи да пази себе си. Да живеят богатите! В този момент бих дала безсмъртната си душа, за да накарам Марго да порасне с вярата, че е достойна за любов.

И тогава се появи Нандита. Казах й всичко — за раждането, за болницата, за ивицата змиеподобна светлина. Тя кимна и стисна ръце в размисъл.

— Светлината, която си видяла, е нишката на съдбата. Цветът й показва, че е свързана със зла воля — продължи тя. — Всяка нишка на съдбата тръгва от избора, направен от човек. В случая изборът не ще да е бил добър.

Бях притеснена, че още не съм видяла ангела хранител на Бен.

Нандита опита да ме успокои:

— Изчакай малко. Скоро ще видиш всичко.

— Но какво да правя с нишката на съдбата?

— Нищо — отвърна тя. — Твоята задача е…

— Да пазя Марго. Знам това. Старая се. Но не мога да го сторя, без да разбирам значението на тази светлина, нали така?

Скоро, преди да се случи онова, разбрах какво означаваше нишката.

Както обикновено, Бен работеше вкъщи, а Марго спеше. По стълбите от кухнята се носеше мирис на прясно изпечен хляб. Ароматът го изкуши да се отдели от бюрото си за време, достатъчно, за да надникна в съдебното дело, по което работеше — терорист беше обвинен в убийство. Около името на терориста имаше тънка сенчеста ивица.

Не съм глупава. Веднага схванах.

Повече от ясно бе, че това е човешки избор — и от мен се очакваше да не се намесвам — но това не значи, че съм стояла отстрани със скръстени ръце. Когато змиевидната нишка отново пропълзя, този път извита нагоре по телата на Бен и Уна, които се прегръщаха в кухнята, аз с все сила настъпих змията. Тя разбра, че съм там, но не помръдна. Беше по-тъмна, с наситения цвят на небето пред буря, плътна като градински маркуч. Каквото и да правех, не можех да я прогоня. Напразно крещях, напразно я затисках с цялото си тяло с надеждата да я унищожа.

Бен беше изгубил месеци да убеди Уна, че не е нужно Марго да е непрестанно пред погледа й. Сега, когато като че ли най-после бяха възприели това поведение, той реши да заведе жена си да празнуват. Затова Лили, блага възрастна съседка от другата страна на улицата, взе Марго за няколко часа, а Бен и Уна излязоха на романтична вечеря.

Видях как сянката се разгръща зад колата им. Тя не преследваше Марго. Детето засмяно се клатушкаше в кухнята на Лили, понесло дървена лъжица в една ръка и гола кукла Барби в другата, обвито в златното сияние, което се бе прехвърлило от Уна върху него.

Щом бомбата избухна в колата, видях, че светлината избледня, но й заповядах да остане. Ако поне малко от любовта на Уна се съхранеше, аз щях да се погрижа за останалото. Трябваше.

5
Открехнатата врата

Сега е моментът да спомена, че да се грижа за Марго като майка ми носеше повече радост, отколкото отглеждането на собствения ми син Тео. Не че имам нещо против него. Но той се появи в момент от живота ми, когато майчинството не породи очакваната радост. Чувствах се объркана, спохождаха ме мисли за самоубийство, страдах от безсъние, и то далеч преди да се заговори за следродилна депресия, понятие, което бе възприето по-късно.

Видях как социална работничка отведе Марго в ново приемно семейство само няколко дни след като тя бе настанена у Лили, и новината за бомбената експлозия доведе всички съседи, за да я утешат с подаръчета заради загубата на евентуалните й родители. Служителката на социалната служба се казваше Марион Тримбъл, млада жена, току-що завършила, но за беда, страшно наивна. Да растеш като в саксия, с двама грижовни родители, може да доведе и до лоши последици. В случая доведе до изпращането на Марго при двойка приемни родители, чиито топли усмивки към детето бяха толкова фалшиви, колкото и намеренията им.

Падрег и Сали Тиг живееха в Белфаст, до Кейвхил, недалеч от зоологическата градина. Малката им къща опираше в запусната сграда, надраскана с графити. Прозорците бяха заковани с дъски. По предния и задния двор се въргаляха боклуци и парчета стъкло. Висок, занемарен жив плет я отделяше от главния път отпред. Отвън не даваше никакви признаци на живот. Всъщност съвсем не беше така!

Бяха взели решението си да станат приемни родители една слънчева утрин, когато Падрег прочете във вестника, че се търсят приемни родители за порядъчната сума от двайсет и пет лири на седмица. Беше през шейсетте и все още се намираха цели къщи за по-малко от хилядарка. След низ от изчисления наум, Падрег стигна до извода, че като приемни родители ще могат да укрепят своя разрастващ се бизнес в областта на нелегалното имигрантство. Превозвачите на нелегални имигранти искаха по двайсет и пет лири на камион, пълен с мъже и жени от Източна Европа, а понякога беше трудно да се намери работа за всички. Но като я намереха, Падрег и Сали вземаха по деветдесет процента от надниците на имигрантите срещу това, което наричаха „полупансион“ в запуснатата сграда. Изгарящи от желание да помогнат на нелегалните си другари да стъпят на крака, те стигнаха дотам, че да държат по двайсет нещастника, натъпкани в едно помещение по цели месеци, дори и в своя собствен мърляв дом.

Така се наложи Марго да дели детската си стая с трима поляци, електротехници, разположили се като на бивак на голия под, сутрин и обед, а и вечер понякога. Те пушеха почти непрекъснато. От време на време пиеха водка и ядяха супа от чаши. Повечето време Сали забравяше за Марго и я зарязваше по цял ден, без да смени памперса или дрехите й, а често я оставяше и с празен стомах.

Каквото и да казвах на Сали, резултат нямаше. Тя нито веднъж не усети присъствието ми, нито веднъж не чу какво исках да направи за Марго, нито разбра упреците, които отправях право в очите й. И не заради друго, а защото така, както домът на Сали беше наблъскан с нелегални чужденци, така и тялото й беше претъпкано с живи демони. И щеше да става все по-зле. Ако някакви трохи съвест бяха останали у нея, то те бяха унищожени от ежедневната доза канабис.

За щастие, един от поляците, които спяха в детската стая, Доброгост, хареса детето. Тръгнал да търси работа в чужбина, той беше оставил своята едногодишна дъщеря в Шчечин. Помогнах на Доброгост да постъпи в кораборемонтна работилница, близо до пристанището, накарах го да излъже Падрег и Сали за размера на надницата си, а накрая успях да го придумам да купува мляко и храна за Марго. От мокрите пелени и глада тя бе вече покрита с рани. Понякога нощем успявах да я вдигна от леглото и да я пусна да походи из къщата. Падрег и Сали си изкарваха акъла от страх, като я видеха да се смее сама в празния коридор в три часа през нощта. Изкушавах се да я надвеся над главите им, докато спят, и да ги стресна в малките часове на утрото. Но реших, че е по-добре да не го правя.

Един ден Доброгост изчезна. Новите обитатели на детската стая шушукаха за случайно намерена разписка от заплата, труп в сандък и тежък куфар, потънал в морето. Нощем детето плачеше за Доброгост и това не се понрави на семейството. Марго бе почнала да губи интерес към мен и копнееше за човешка обич. Веднъж новите наематели направиха опит да я изхвърлят през прозореца. Първо го хлопнах и го залостих здраво. А щом те счупиха стъклото, разхлабих пръстите им, с които стискаха детето. Но не успях да им попреча да я нашамаросат така, че красивите й сини очи да потънат в морави отоци, нито да ги спра да я удрят в стената, в резултат на което пукнаха главата й на няколко места на тила. Като видях окървавеното личице, заплаках от отчаяние. Можех единствено да смекча ударите им, за да не я убият от бой. Тичах навън да викам помощ, но напразно. Никой не чуваше.

Третият рожден ден на Марго дойде и отмина. Косата й все още бе като копринен облак, лицето й розовееше като на ангелче. Но вече долавях острота в чертите й. Сигурен знак за болка от загубата. Златната светлина, която сияеше около нея месеци след смъртта на Уна, избледня. Сега блещукаше едва-едва над сърцето й.

Рано една сутрин обитателите на детската стая се върнаха от нощна смяна напълно загубили здравия си разум. Бяха решили, че ще е много забавно да се отърват завинаги от Марго. Точно тогава нещо през прозореца привлече погледа ми — ярка синя светлина се носеше бързо нагоре по улицата. Взрях се по-добре и видях силуета на доктор Едуардс с подгизнала от пот бяла фланелка, морскосини къси панталони и спортни обувки. Тичаше така бързо, че докато реша да го догоня, той се бе отдалечил с трийсетина метра. Затворих очи и за пръв път отправих молитва към Бога да ми помогне да го стигна. Нан бе казала, че нищо не е определено завинаги, и аз си помислих, че това бе буквално последният шанс на Марго. Не предприемех ли нещо сега, животът й щеше да секне изведнъж, а възможност за ново начало нямаше да й се удаде.

Едва завършила молитвата си, вече тичах редом с доктор Едуардс. От предишните ни срещи знаех, че не бе човек на спонтанните действия. Трябваше да измисля нещо! Така да представя нещата, че да го предизвикам да действа.

Докато тичах и се чудех как да принудя този човек да иде до входа на онази къща и да поиска да го пуснат, изведнъж се намерих застанала неподвижно право пред него. Той тичаше насреща ми, вперил поглед в мен.

— Какво обичате? — попита ме, като забави ход и спря, запъхтян.

Озърнах се. Дали ме вижда? Погледнах го бързо, за да задържа вниманието му и да се уверя, че говори на мен. Виждах обзелите го чувства и мисли, и вместо снопчетата, които се появяваха, когато успявах да проникна в съзнанието на някой човек, съзрях лентичка, която се съединяваше с аурата ми, и за миг двамата се оказахме в едно измерение.

Бързо се отърсих от изумлението. Времето не чакаше!

— Там има дете — изрекох аз и посочих къщата на Сали и Падрег. — Веднъж спасихте живота му. Налага се да го спасите пак!

Той се обърна бавно и погледна къщата. Пристъпи към нея, после отново. Съзрях зад ъгъла да се задава полицейска кола и побягнах. Доктор Едуардс не беше герой от филмите. Имаше нужда от помощ. Изтичах към колата, затиснах двигателя, който шофьорът тъкмо беше форсирал, и дръпнах един проводник. Получи се! Машинарията спря, задави се и утихна. За секунди двамата полицаи изскочиха от колата.

Доктор Едуардс изпадна в потрес, като осъзна, че не вижда лицето, което току-що му беше предало сведения за умиращо дете. Запъти се към къщата и почука на вратата. Никой не отговори. Огледа улицата, опъна крака си, а после и другия, и пак почука. Междувременно привлякох вниманието на сержант Милс, полицаят, който се опитваше да оправи двигателя, и го накарах да вдигне очи към доктора. Той знаеше за слуховете за нередности в къщата, а сега, когато зората едва бе пукнала, видя, че на вратата й чука странен човек в оскъдно облекло. Реши, че нещо не е наред.

Сержант Милс и сержант Банкрофт приближиха до входа и вратата се открехна едва. Доктор Едуардс отскочи назад, залят през процепа от киселия дъх на Падрег.

— Здравейте — поздрави доктор Едуардс. После почеса глава, като се чудеше как да продължи. Падрег се бе втренчил в него намръщено. Доктор Едуардс възвърна самообладанието си. — Имам сведения, че тук има болно дете. Аз съм доктор Едуардс — добави той и извади баджа от болницата от джоба си. Нито той, нито аз бяхме разбрали как е попаднал там.

Вратата се открехна още малко.

— Болно дете? — повтори Падрег. Имаше дете. И нищо чудно да беше болно. Но не му се искаше да пуска лекари в къщата си. А ако откаже, можеше да загази.

Вратата се отвори по-широко.

— Там, горе. Третата врата отляво. Побързайте.

Доктор Едуардс кимна и се затича по стълбите. Тежката миризма на пот и канабис го удари в носа. От стаите край които минаваше, долови говор с различни чужди акценти. Продължи да тича, докато стигна до детската стая. Отвътре идваше шум на тътрещи се големи крака и плач на дете.

Полицаите бяха вече пред входа. Падрег бе оставил вратата открехната. Сержант Милс предложи да влязат. Сержант Банкофт не бе така склонен да сторят това, защото мисълта за закуска го привличаше по-силно. Оправда желанието си с необходимостта да докладват, че двигателят е отказал. Двамата бавно тръгнаха назад.

Доктор Едуардс бутна вратата на стаята и тя се отвори. Влязох след него. Това, което видя, го накара да се развика с пълен глас. Зад облак дим едва се различаваше фигурката на дете, облято в кръв и вързано за краката на един стол. До него стояха двама мъже и наргиле за пушене на марихуана. Главата на детето бе увиснала безпомощно над рамото му.

Като човек, любител на голфа, тишината и спокойните неделни следобеди, потресеният доктор се хвърли към детето, сграбчи стола, за да го отвърже, но преди да успее да разхлаби възела, тежък, накичен с пръстени украински юмрук се стовари в слепоочието му.

— Какво беше това? — Долу на улицата сержант Милс извади пистолета си и се запъти назад към вратата на къщата.

Сержант Банкрофт въздъхна и неохотно измъкна оръжието си. Дължеше на колегата си пет лири. При други обстоятелства щеше да настоява и да отскочи за кифла с месо.

— Полиция. Отворете или ще влезем насила!

Минаха няколко секунди. Последва ново предупреждение от сержант Милс. А после, с цялата сила, която успях да й внуша, Марго изпищя пронизително. Сержант Банкрофт пръв се втурна вътре.

На долния етаж откри стаи, пълни с мъже с хлътнали очи и жени в надупчени от молци дрехи, които ядяха от картонени кутии, и други, заспали един до друг на пода. Изведнъж неговият френски език за начинаещи се отприщи от дълбините на паметта му и той разбра какво му казва жената под кушетката — че са имигранти, че мъжът, който ей сега беше избягал през прозореца на банята, ги държи като заложници, а те искат да се приберат у дома.

Сержант Милс се бе притекъл на помощ на доктор Едуардс в борбата на горния етаж, бе успял да изпразни пистолета си в ръката на мъжа, извадил нож от джоба си, и да закопчае с белезници другия към детското легло. Доктор Едуардс бе вдигнал Марго — толкова лека и крехка, че дъхът му спря. Изнесе я навън, на слънце, което погали лицето й за пръв път от месеци насам.

Докато я носеше по тихата улица и проверяваше пулса й, аз ги настигах и докоснах главата на детето. И тогава възкръсна спомен. Просветна като искра. Лицето на мъж, надвесено над моето, ивица кръв по челото му от ударите на предмети, изхвърлени на стълбите. Спомних си този момент. Ръцете на доктор Едуардс трепереха, докато оглеждаше телцето на Марго и броеше ударите на сърцето й. Разбрах, че трябва да действам.

— Заведи я у вас — прошепнах в ухото му.

За мое щастие, той ме чу.

6
Играта

С оглед на спешната необходимост от лечение и тежкото състояние на Марго, полицията не възрази тя да остане под грижите на доктора в неговия дом.

Следващите няколко седмици Марго прекара в меко и чисто легло, с гледка към разлюлени като вълни хълмове и ясносиньо небе. Не че тя надничаше през прозореца — времето й минаваше в сън, а аз се отдавах на четене — доктор Едуардс имаше внушителна колекция от първите издания на Дикенс и аз четях, излегната в шезлонг до прозореца. Включиха системи на Марго, предписаха диета от пресни плодове, зеленчуци и мляко. Постепенно синините по краката и ръцете й избледняха, изчезнаха и сенките под очите. Но златната светлина около сърцето й не се върна.

Доктор Едуардс, или Кайл, както беше поискал да го нарича Марго, имаше жена и две дъщери, едната на тринайсет, а другата на осемнайсет години. Снимките им красяха камината, дългите полици над виещото се стълбище и викторианското бюро в кабинета му. Долових следи от разцепление в семейството — по-голямата дъщеря Карина позираше за всяка снимка като фотомодел, отметнала с една ръка дългата си коса зад ухото, а с другата на кръста, с издадени напред устни и притворени очи. Но още по-красноречиво беше това, че жена му Лу стоеше до Карина на всички снимки и я прегръщаше с една ръка, но никъде не се усмихваше. Ако на снимките се появеше и по-малката — Кейт, тя стоеше встрани от майка си и сестра си, с наведена глава, така че правата тъмна коса почти скриваше лицето и сключените отпред ръце. Дори когато нямаше място и е трябвало да се съберат за снимката, Кейт заставаше така, че да не докосва с тялото си нито Лу, нито Карина.

Нещо повече — аз я познах. От дъното на паметта ми изплува размита картина — лампа от костен порцелан пада на пода и се пръска на парчета. Някаква игра. Силна слънчева светлина, струяща през вратата на барака и лицето на Кейт, изкривено от писък или пък смях. Погледнах през прозореца към задната част на просторна градина. Дълга дървена барака. Тя трябва да е била!

По онова време Лу бе заминала с децата за месец на гости на родителите си в Дъблин. Кайл запълваше дните си с дребни поправки из къщата. Марго спеше, но явно не бе много спокойна при обстановката наоколо. Недовършена клетка за птици, недобоядисана рамка на врата… Следвах по петите доктора от страх, че ще остави разпилени гвоздеи и Марго ще ги сложи в уста или ще стъпи на някой от тях.

Разбирах какво измъчва Кайл. Беше намерил медицинския картон на Марго в картотеката и си бе спомнил за детето, което беше лекувал преди няколко години — детето, за което смятаха, че няма да оцелее, а то бе оживяло, и то в дом, пълен с наркотици и насилие.

Картини на тревога и смут се редяха в ума на лекаря, когато в дългите вечери сядаше пред телевизора с чаша джин с тоник в ръка. Въпросите го преследваха и в банята дори. Как е оживяла? Вентрикуларната тахикардия е нелечима. Сгреших ли, като съобщих на приемните й родители, че смъртта не може да се предотврати. А и къде са те сега? Какво правеше Марго в онази къща?

Не можеше да спи. Видях с изумление как късно след полунощ една вечер слезе на пръсти до кабинета си и извади на бюрото купчина медицински книги и списания. Искаше ми се да му кажа, защото знаех до последната подробност отговора на главоблъсканицата му. Не беше вентрикуларна тахикардия. Марго имаше стеноза на аортната клапа, която налагаше изследване с трансторакална ехокардиография или ултразвук. По онова време ултразвук на сърце почти не се правеше. Повъртях се около бюрото на Кайл и отворих едно списание на страницата със статия от доктор Пиърс Улмър, професор в университета в Кардиф и специалист по ултразвукова графия. Прехвърлих шумно няколко листа, за да привлека вниманието на Кайл. Накрая той приближи, взе списанието и го вдигна до очите си. За осми път днес беше загубил очилата си.

Зачете съсредоточено и от време на време пускаше списанието, за да разсъждава на глас. Запита се какво би станало, ако все пак не е вентрикуларна тахикардия. И какво представлява методът, описан от доктор Улмър. Ехокардиография ли беше това? Медицината вървеше така бързо напред, че му се завиваше свят.

До края на нощта беше написал писмо до доктор Улмър, в което изложи симптоматиката на Марго и поиска съвет за лечението й. Когато най-сетне слънцето се надигна, известявайки на града, че утрото е настъпило, той заспа, захлупил глава на бюрото си.

Лу, Кейт и Карина се прибраха от Дъблин. Те не просто се върнаха, а изпълниха къщата като взривна вълна, придошла през вратата на кухнята, понесла тежки, издути куфари и викове „Кайл“.

Марго се размърда. Кайл бе до леглото й, зачетен в статията на доктор Улмър за ехокардиографията. Тя се събуди и видя лекарска слушалка на гърдите си. Погледна мъжа над нея, после мен. Уверих я, че всичко е наред. Тя отпусна глава на възглавницата и се прозя.

Виковете отдолу накараха Кайл бързо да махне слушалката.

— Бъди добро момиче, Марго, и стой тук, докато поговоря с жена си и момичетата. Те още не знаят, че си при нас.

Марго кимна и се обърна настрана. Направи ми муцунка, аз й отвърнах със същото, но когато ме потърси отново, вече не ме виждаше и реши, че съм излязла.

Последвах Кайл надолу по стълбите. Карина и Лу заговориха една през друга за гостуването в Дъблин. Кейт седеше до кухненската маса и разглеждаше ноктите си. Кайл вдигна ръце пред Карина и Лу в знак, че се предава. Помоли ги да млъкнат за малко.

— Какво има, татко? — обиди се Карина.

Кайл посочи с пръст към горния етаж.

— В стаята за гости има едно момиченце.

Лу и Карина се спогледаха объркано.

— Какво?

— Кайл, обясни това, моля те!

— Ще обясня, но не веднага — отпусна ръце той. — Детето е болно и сигурно е изплашено до смърт от шума, който вдигнахте. Моля ви да се качите тихо горе и да я поздравите.

— Но…

Кайл погледна Лу над очилата си и тя нацупи устни. Засмях се доволно. Каква радост ще да е било да живееш с жена като Лу цели двайсет години. Този мъж заслужаваше медал или може би болнична стая, с тапицирани с мека материя стени. Не знаех кое от двете.

Всички тръгнаха към стаята на Марго, а Кейт се измъкна след тях, без да каже и дума. Беше обвита в светлина с цветове, които ме разтревожиха. На моменти от сърцето й бликваше поток в наситенорозово, който после потъмняваше до кървавочервено и вместо да изтича на пулсиращи струи, започваше да сълзи едва. Дори ритъмът на вибриране на тази светлина се променяше — не пулсираше отчетливо, както трепти аурата, която се разширява и тупти като биенето на сърцето, а се носеше бавно и тежко като разлята вулканична лава. Понякога засядаше в гърлото й, сякаш прегаряше там. Ясно бе, че макар тиха и кротка на външен вид, Кейт беше ядосана. Кипеше от едва сдържан гняв. Само не разбирах защо.

В началото не обърнах особено внимание. Заинтригува ме по-скоро облеклото й — докато я следвах нагоре по стълбите, забелязах, че проявява жив интерес към всевъзможни видове сатанински надписи и изображения — носеше черна тениска с гръб, покрит от край до край с рисунка на червен дявол с рога, обеци с изпъкнали дяволски фигурки по тях и още нещо, за което родителите й със сигурност не подозираха — десетсантиметрова татуировка с обърнат надолу кръст на дясната плешка.

Кейт спря по средата на стълбата. Лу, Кайл и Карина продължиха без нея. Тя се обърна и погледна право към мен. В очите й, бездънни и мрачни като застояла кладенчова вода, нямаше топлина.

— Махай се — рече тя.

„Дали говори на мен?“, помислих си аз и тогава видях, че емоционалната й обвивка, също като тази на Кайл, бе свързана с моята аура. Но връзката, която идваше от нея, бе като тъмно пипало, насочено не само към мен, но и към някаква друга, непозната за мен страна.

Щом разбрах, че говори на мен и че наистина ме вижда, възвърнах самообладанието си.

— Ще се наложи да ме изгониш насила — предупредих аз.

— Добре. Но едва ли ще ти хареса — обърна се и продължи нагоре.

Тръснах глава и се позасмях, но истината е, че бях много смутена. Беше ме видяла и това доста ме изплаши. Кой или какво още имаше способността да ме вижда?

Карина играеше с Марго като с жива кукла. Без да й позволи да издаде и звук, тя я грабна и отнесе в стаята си. Изсипа чекмеджето с гримове на леглото и превърна детето в миниатюрна кралица на красотата. В това време, скръстила ръце, Лу тропаше с крак и засипваше Кайл с упреци. Как си представя, че може да доведе случайно дете в техния дом? И докога ще остане? А ако приемните й родители наркомани дойдат да я търсят? И какво ли още не…

Кайл се опита да обясни, че става дума за сирачето, което бяха довели в болницата полумъртво и че съдбата отново ги е събрала. Искаше да й каже и за мен — случайната му среща с непознатата в онази ранна утрин, която го бе насочила към къщата оттатък пътя, за да спаси Марго, но се отказа.

— Все такива ги вършиш — викаше Лу. — Винаги има някой друг, когото да спасяваш. Ами аз? А Карина и Кати?

— Какво за тях? — сви рамене той.

Тя вдигна ръце и излезе от стаята. Кайл въздъхна тежко и изпука пръстите си. Аз му изръкоплясках бурно. Заслужаваше Нобелова награда за търпението.

Крилете ми изпърхаха. Влязох в спалнята на Карина и седнах на леглото до Марго. Детето бе очаровано от розовите и сини сенки, които Карина нанасяше по лицето й. Винаги съм се чудела откъде идва слабостта ми към грима — приемната ми майка не употребяваше такива неща, а по-голяма сестра нямах. Кейт стоеше на прага и наблюдаваше сцената. Погледна към Марго, а после към мен.

— Коя е тя?

Карина въздъхна престорено и отвърна:

— Върви си, Кейт. Ние с Марго се гримираме, а ти не си поканена.

— Марго ли се казва?

— Марго — повтори детето и гордо се засмя.

Кейт се опита да й отвърне с усмивка:

— Добре ще си прекараме ние с теб, Марго — обърна се и излезе.

Постепенно като малко раче, изпълзяло от черупката си навън на топлото тропическо слънце, Марго започна да идва на себе си. Тя бързо се превърна в миниатюрно тригодишно подобие на Карина — говореше с нейните изрази („Това е направо страхотно!“), подражаваше й в облеклото и танцуваше с нея под звуците на Бийтълс дълго след настъпването на часа за лягане. Възвърна апетита си и ядеше като вълк.

Нямах представа, че съм била такова мило дете. Така забавно и невинно. Веднъж Марго се събуди от кошмар, който видях и аз. Бе спомен от времето, прекарано в дома на Сали и Падрег. Успях да я прегърна и да я залюлея, преди да разбуди другите с писъците си. Огромна мъка стягаше сърцето й като в менгеме. Затворих очи и се опитах да призова силите, помагали ми да я лекувам и преди. Меката златиста светлина започна да избледнява до далечен отблясък и затрептя като пламъка на свещ. Призовах я по-настоятелно. Тя нарасна до големината на топка за тенис, достатъчно широка, че да покрие сърцето на Марго. Детето задиша по-равномерно, но в сърцето й оставаше опасността, която го грозеше. Макар и изпълнено с покой и обич, то криеше проблем, който трябваше да бъде решен. Единствената ми надежда беше, че Кайл ще се справи по най-бърз начин.

На сутринта той получи писмо от доктор Улмър, който го уверяваше, че ще се радва да го посети и да го консултира за начина и техническите средства, необходими за извършване на ехокардиография. Пишеше още, че от изброените симптоми е заключил, че е възможно детето да страда от напълно лечимата стеноза на аортата.

В столовата Карина учеше Марго да танцува джайв. Лу беше на пазар. Тогава от градината се чу вик:

— Марго, Марго, ела да играем!

Беше Кейт, ухилена до уши. Кайл вдигна глава, видя я през прозореца и скочи на крака. Да видиш усмивка на лицето й, беше такава рядкост, че той се преизпълни с радостна възбуда и изтича към столовата.

— Марго! Иди да играеш навън с Кети!

— И как ще играете? — намръщи се Карина. — С кинжали? Или ще измъчвате животни?

— Недей така, Карина — упрекна я Кайл, помръкнал. — Ела, Марго! — Той я хвана за ръка и я изведе навън. Като видя Кейт, детето колебливо спря. Погледна Кайл, а после и мен. Аз кимнах. Да, дете, и аз идвам с теб. Бъди спокойна!

Кейт й махна с ръка в знак, че я вика да играят заедно в бараката.

— Не искам — каза Марго.

— Хайде, глупаче — усмихна се Кейт. — Имам и шоколад. И Бийтълс.

— Бийтълс ли?

— Да.

Марго щастливо се запъти към бараката.

Щом детето влезе, Кейт залости вратата. Погледна през прозореца, за да се увери, че никой от родителите й не е излязъл на двора, после дръпна завесите, за да скрие светлината на слънцето. Прах се стелеше по разхвърляните наоколо стари велосипеди и части от разглобена косачка за трева. Стоях в един ъгъл и чаках. Кейт ме погледна, сетне извърна очи към Марго. Какво беше замислило това момиче?

— Сега, Марго, ще поиграем на една игра. Игрите са нещо много хубаво, нали?

Марго кимна и полюшна пола в кръг. Чакаше Бийтълс. Кейт сложи картона на играта на пода и в този миг разбрах две неща:

1. Това беше картонът от спомена ми.

2. Това не беше какъв да е картон, а масичка за спиритически сеанси.

Кейт седна на пода и кръстоса крака. Марго направи същото. Помислих си дали да не изтичам и да доведа Кайл. Или да стоя тук, за да видя какво цели Кейт?

Момичето притисна с ръка стрелката, която посочваше буквите от азбуката, изписани на масичката.

— Ще ни каже сега кое е името на твоя ангел — съобщи тя на Марго.

Детето се усмихна. Обърна се назад към мен и ме погледна възбудено.

— Как се казва този ангел? — чу се острият и студен глас на Кейт.

Бараката потъна в мрак. Марго се огледа разтреперана.

— Искам да отида при Карина — промълви тя.

— Не — отсече Кейт. — Нали знаеш, че си играем?

Кейт завъртя стрелката. Невидима ръка я спря на буквата „Р“. После на „У“, а после на „Т“. И накрая на „3“ за „Здравей“. Доста неприятен начин на представяне.

— Рут — провикна се Кейт със светнали очи. — Излез оттук!

Не мръднах. Гледахме се в упор няколко секунди. Усещах как тъмни сенки се движат зад бараката. За пръв път от известно време насам ме достраша. Не знаех какво ме чака.

— Добре. Слуги на сатаната, махнете Рут оттук!

— Искам да си вървя — проплака Марго с разтреперани устни и стана. Тя също бе усетила сенките.

Трябваше да я изведа. Пристъпих напред, за да я защитя. Видях как огромен черен силует приближава към мен. В това време Кейт редеше на глас непонятни заклинания, с каквито бе напълнила главата си от всевъзможни зловредни четива.

— Кейт, не знаеш с кого си имаш работа — твърдо заявих аз.

Но не успяла още да изрека думите, видях, че нещо във въздуха се хвърля към мен. Вдигнах ръка и призовах ярък сноп светлина да огрее пространството. Когато светлината рикошира в летящия предмет, той смени посоката си и тупна шумно на пода. Но онова, което го бе запратило към мен, щурмува бараката и тя се разтресе под тежките му стъпки.

Напразно се опитвах да призова втори лъч светлина. Усетих, че онова нещо ме доближава и че е грамадно като слон. Марго изпищя. Застанах пред нея, затворих очи и събрах цялата си воля. Изведнъж светлината избликна от ръката ми с такава сила, че ме отхвърли назад. Тъмнината, която ни затискаше, политна нагоре като облак.

Внезапно вратата на бараката се разтвори и вътре нахлу светлина. Допреди малко беше валяло, а сега небето бе синьо и слънцето блестеше. Марго изтича към къщата, плачейки. Стоях на място и гледах известно време строполилата се от изненада на пода Кейт. До нея, разбита на парчета, лежеше стара лампа от костен порцелан.

— Съветвам те да намериш нова игра — рекох й аз и последвах Марго.

Кейт не докосна повече масичката.

7
Смяната на сърцето

Щом Марго стана достатъчно голяма, за да разбира повечето неща, започнах да я обсипвам със съвети. Когато навършиш шестнайсет, ще изпиташ непреодолимо желание да си паднеш страшно по момче на име Сет. Не го прави. Защо? Повярвай ми. Добре. И ще се влюбиш в Ню Йорк, мила. Къде е Ню Йорк? В Америка. С нетърпение чакам да отидеш там. Бийтълс там ли са? В известен смисъл. Но по-важното е, че там има една жена, с която ще се запознаеш, когато кучето ти се откъсне от каишката си и направи малка локва в магазина за деликатеси на Пето авеню. Трябва да се пазиш от нея. Защо? Ще открадне съпруга ти.

Малко преди Коледата на четвъртата си година Марго започна да не ми обръща никакво внимание. Минаваха седмици, в които дори не ме поглеждаше. Сякаш вятърът бе утихнал напълно, камъчетата на съзнанието й си бяха намерили мястото и тя не допускаше до себе си и полъх от моето влияние.

Дразнех се. Чувствах се изолирана, загубена и някак унизена. Изглежда бях започнала да се отнасям доста сериозно към задачата си. А и истината най-сетне стана очевидна — действително бях умряла. И действително бях ангел хранител.

Бях започнала да се интересувам от отражението си (все още имах такова — все пък съм ангел, а не вампир). Не можех да откъсна очи от струите, които извираха от раменете ми и неясно как преминаваха през тъканта на доста безформената ми дреха, като косите на Рапунцел[1]. Изглеждах на около двайсет, макар косата ми да бе по-различна — нямаше и следа от перхидрол. Беше се върнал естественият й карамеленокафяв цвят и къдрите ми стигаха до раменете. Имах гърди и гениталии, тук бяха и противните ми изкривени пръсти на краката. Дори краката ми бяха окосмени. От мен се излъчваше светлина, сякаш по вените ми наместо кръв се движеха светлинни потоци.

С всеки следващ ден Марго все повече заприличваше на Тео. Започнах да се потапям в миналото, в онова, което бях загубила или отхвърлила с пълното съзнание, че никога няма да успея да поправя нещата, почти забравяйки за истинската си задача. От мен се очакваше да следя случващото се с Марго и да се грижа за нея. Децата растат толкова бързо. Докато се събудя от просъницата на самосъжалението си, тя вече беше пораснала с няколко сантиметра, имаше нова прическа и бе изцяло под влиянието на Карина. Непрестанно позираше. Не беше лошо. Беше се научила да не остава за дълго сама с Кейт и сякаш вече знаеше как да се справя със слабостта на сърцето си. Правеше го с дързостта на дете пред прага на юношеството.

И точно тогава един ден тя припадна в парка. Лежах под люлката и я гъделичках по сгъвката на коленете, докато тя се люлееше напред-назад с развята бяла пола. След поредното политане напред, огласяно от звънкия й смях, тя се преви на две и загуби съзнание. Карина изпищя. Марго падна назад от люлката и тупна на земята. За щастие се протегнах навреме, за да задържа главата й, за да не я разбие на бетонната настилка.

Кайл тичаше към нас през поляната. Карина се затича към него, оставяйки Марго на земята с необичайно подгънати под тялото крака и посинели устни. Виждах камерите на сърцето й и докато едната бе здрава и ясна, другата бе на дупки. Надвесих се над детето и притиснах длан до сърцето му. Светлината беше златиста — оздравителна, и бързо прогони синия цвят от устните и около очите. Засега.

Кайл и Карина тичаха с все сила към нас. Той подхвана Марго под раменете и провери пулса й. Понесе я към колата и тръгнаха към болницата.

Бях бясна на себе си. Не бях достатъчно внимателна! Бродех из болницата, чудейки се какво да предприема.

Точно тогава то се случи.

Първо се появи Нан — усмихната и спокойна, както винаги. Сложи ръка на рамото ми и ме накара да погледна към една стена. Тъкмо щях да избухна от раздразнение, когато пред взора ми се появи триизмерно видение на сърдечната операция, от която Марго имаше нужда. Нан ми поръча да гледам внимателно и да запомням, за да повторя всичко видяно и чуто на хирурга. Схванах. Бях се озовала на подготвителен семинар.

Съсредоточих цялото си внимание. Пред мен се разиграваше момент от бъдещето по начин, който аз трябваше да ръководя. В главата ми зазвуча глас — беше на жена, американка — обясняваше ми какво означава всяко действие, каква е целта му и защо тази техника не е прилагана досега, колко голям трябва да бъде разрезът и т.н. Слушах и осъзнавах как всяка дума и всяко движение попадат право в паметта ми подобно на капки дъжд върху добре излъскания покрив на кола. Не пропусках абсолютно нищо — нито наречие, нито акцент.

Щом видението изчезна, Нан ме поведе към операционната. Нямах усещането, че е минало време — сестрата, която си слагаше маската в началото на видението, все още се занимаваше с връзките й на тила, когато то свърши. Бързичко завързах краищата й и тя спонтанно благодари, без да се извръща назад, за да види кой й помага.

Вътре в операционната Марго лежеше неподвижно на масата, а над нея висеше голяма лампа, от чиято светлина лицето й изглеждаше снежнобяло. И което бе по-лошо, аурата й беше белезникава и някак изтънена. Издигаше се над нея като дим над вода. Две медицински сестри, Кайл и главният хирург доктор Лусил Мърфи сложиха ръкавиците си и приближиха масата. Докато пристъпвах напред, видях, че в залата са се появили още четири ангели хранители, по един за всеки член на екипа. Кимнах на всеки от тях. Чакаше ни работа.

Над Лусил бдеше майка й Дена, ниска, закръглена жена, от която се излъчваше такова спокойствие, че мигновено дишането ми се успокои и стана по-дълбоко. Дена опря глава в рамото на дъщеря си и ме погледна, сетне отстъпи леко назад, за да ми направи място от лявата страна на Лусил. Внуших й да не прави разрез от двайсет сантиметра в центъра на гръдната кост, каквото беше намерението й. Посъветвах я наместо това да направи срез от десет сантиметра между ребрата. Дена повтори указанието като преводач. Усетила намесата на Дена, Лусил премигна нерешително, информацията се изви в съзнанието й като едва забележима нишка.

— Докторе? — обади се Кайл.

Тя вдигна поглед.

— Момент.

Размишляваше, очевидно разкъсвана между годините медицинска практика и внезапно появилата се в ума й нова идея, в която колкото и изненадващо да бе, имаше много здрав разум. Искаше се кураж, за да я приложи. Питах се дали ще се осмели да го направи. Най-сетне тя вдигна очи.

— Днес ще изпробваме нов метод. Срез между ребрата. Ще се опитаме да спестим излишното кървене на това момиченце.

Останалите кимнаха. Неволно докоснах белега, който имах на гърдите си. До този момент нямах представа откъде е.

Започнах да повтарям дума по дума онова, което видях по време на видението. Дена повтаряше след мен. Дадох си сметка, че гласът на американката, който бях чула, е на Дена. Всичко вече се е случвало, както Нан бе споменала. Била съм вече тук. Времето се затваряше. Усетих, че ми се завива свят.

Щом процедурата приключи, всички, с изключение на Кайл, Дена, Лусил и моя милост напуснаха помещението. Стояхме неподвижни до Марго на операционната маса в очакване тя да излезе от упойката.

— Какво наложи тази внезапна промяна в процедурата? — обади се Кайл.

— Не мога да обясня. Не знам… — тя започна да сваля ръкавиците си, — нека се помолим да свърши работа.

Две седмици по-късно Марго се върна у дома — крехка и слаба, но с видими признаци за възстановяване. Първото нещо, което каза, след като за първи път отвори очи, бе „шоколадова торта“. Карина й бе изпратила дългосвиреща плоча на Бийтълс, която Марго стискаше до гърдите си, сякаш търсеше в нея опора. Не обръщаше внимание на разговорите, които лекарите и сестрите водеха над главата й за това, че пациентката им едва е прескочила трапа. Мислеше си само как по-скоро да се вмъкне в стаята на Карина и да потъне в облака розова пудра и блестящи дрънкулки.

Беше рано следобед, когато се прибрахме в дома на семейство Едуардс. Алеята за коли към къщата беше покрита с килим от жълти и оранжеви листа. Сигурен знак, че е настъпила есента. Иначе човек трудно може да различи кой сезон е в Северна Ирландия.

Момичетата ги нямаше. Карина беше на парти, а Кейт — на екскурзия от училище. Кайл занесе на ръце Марго в леглото й. Стоя известно време при нея, за да премери температурата й, да се увери, че възглавниците са добре наместени, подаде й плюшените играчки, в случай че се събуди през нощта и се почувства самотна.

Накрая се наведе, за да я целуне по челото, и се поколеба за миг. Тя го гледаше с широко отворени очи, завивката бе до самата й брадичка. Детето усещаше, че нещо не е наред. Кайл въздъхна тежко.

— Кайл — тихичко се обади Марго. — Това легло ми харесва.

— Наистина ли? — обърна се той към нея.

— Много е удобно. И стаята ми харесва.

Мъжът въздъхна и се огледа.

— Права си. Хубава стая.

— Харесвам и цялата къща.

Той се извърна към нея и, скръстил ръце, се усмихна.

— И къщата те харесва.

— Мислиш ли, че мога да остана тук завинаги? — попита тя и се прозя.

— Завинаги е много време, Марго — засмя се Кайл. — На първо време няколко години е добре, после ще видим, нали?

Замълчаха. След няколко минути той се наведе, за да види дали е заспала, но отскочи назад, защото насреща му блеснаха широко отворените й очи.

— Кайл — едва чуто промълви тя.

— Да?

— Ако остана тук, ще бъдеш ли мой татко?

Кайл се опита да се засмее, но в резултат се получи почти ридание. Сълзи и сополи от носа му закапаха неочаквано и за самия него, докато се навеждаше да я целуне по главата, след което панически напусна стаята.

Ясно виждах, че той я обича.

Слезе на долния етаж. Останах при Марго и се замислих за бъдещето. Очевидно нямах причина да искам нещата да се променят. Добре беше тя да остане тук и да расте в семейство, в уютен дом. Това беше истински късмет. Нали това се съдържаше в идеята да се пренаредят парчетата от мозайката? Сетих се за случилото се в операционната. Нищо не е твърдо установено. Едва сега започнах да разбирам, че не съм само наблюдател на миналото, обикновен свидетел на поредица от събития, настъпващи така, както е станало някога, а активен участник, който прибавя цвят в мрачното платно на бъдещето, ако трябва да се изразя с метафорите на Нан. Може би щях да успея да пренаредя малко нещата, да се опитам да очертая различни пътеки пред Марго, които в крайна сметка щяха да я доведат до един и същ край.

По едно време дочух силни гласове долу и оставих заспалата Марго, за да разбера какво става.

Бяха в кухнята. Изправена до умивалника, Лу гледаше през тъмния прозорец към градината. Кайл изглеждаше така, сякаш бе пипнал нагорещената печка. Атмосферата беше нажежена като след пожар в гората. Чувствата на двамата бяха изпълнили помещението с такава мъглявина, че едва различавах фигурите им.

Известно време мълчаха.

— Развод — промълви най-сетне Кайл, сякаш завършваше предходно изречение със закъснение и въпросителен знак.

Погледнах Лу.

— Не съм казала такова нещо.

— Спомена, че искаш да си тръгнеш.

Лу се извърна. Клепачите й бяха зачервени и натежали от сълзи.

— Много хора остават женени, без да живеят заедно. Нима самите ние не го правим вече шест години? Просто съжителстваме.

Кайл се завъртя рязко на пети, раздвижвайки мъглите от напрежение. Тръгна към вратата.

— Точно така, Кайл — извика тя след него. — Както винаги, бягаш от проблема.

Той рязко се извърна и се спусна към нея. Едва не ме събори.

— Ти си тази, която бяга — изстреля той. — В Дъблин да се видиш с вашите? Точно с тях, които винаги си казвала, че мразиш. Не ме мисли за такъв глупак. Защото знам.

Лу зяпна. Вече видях как около нея се движи аурата на друг мъж — отчетлив зелен поток, който се вливаше в нейния — червен. Тя не познаваше толкова добре съпруга си, за да е сигурна, че той е наясно. Заби поглед в пода пред краката си.

— Какво ще стане с момичетата? — вече по-тихо попита Кайл. — Къде ще отидат?

Беше планирала всичко, с изключение на това. Илюзиите й видимо се разклатиха при сблъсъка им с реалността. И Лу, и любовникът й бяха говорили за всичко в дните, които бяха прекарали на плажа в Тралий, Шардоне-он-айс, но за децата не бе станало и дума.

— Ще ги взема с мен.

Кайл поклати глава и скръсти ръце. През двете секунди, докато траеше колебанието й, той успя да вземе решение. Ще напусне дома им. Момичетата ще останат в него с майка си. Сети се и за Марго. За миг аурата му се сви. Даде си сметка, макар и с неохота, че изходът е само един. Трябваше да остави и нея. Утешаваше го мисълта, че тя се бе сближила много с Карина. Тук те всички щяха да са на сигурно място. В безопасност. Само той щеше да липсва.

Сърцето ми се сви. Кайл изтича нагоре по стълбите, за да търси куфар. Осъзна, че няма такъв. Вбесен, измъкна изпод леглото куфара от костенурска кожа на Лу. Следях движенията на отърсващия се от яда, помръкнал мъж, който хвърляше костюми и ризи, няколко медицински книги и купчина скъпи семейни снимки. Доста време прекара пред леглото на Марго с протегната над сърцето й ръка. Виждах как, изпълнен с болка, се моли: „Ако те има наистина, Господи, ако можеш да ме чуеш, направи така, че тя да се оправи“.

С всяка следваща минута светлината около детето се сгъстяваше.

Решиха да обяснят внезапното заминаване на Кайл с командировка. Кейт и Карина не зададоха много въпроси — Лу купи бебе лабрадор и това отвлече вниманието на децата, само Марго остана затворена в себе си. Прекарваше дълги часове в коридора или седнала на последното стъпало на стълбището чакаше Кайл. Въпреки всичките ми усилия, не успях да я разсмея нито веднъж. С нищо не можех да я накарам да ме погледне. В началото си мислех, че чака Кайл. Само че децата са по-умни. Всъщност чакаше да чуе, че той няма да се върне.

След време Лу предприе пътуване с трите деца до Шотландия, за да остави Карина в университета в Единбург, където щеше да следва география. По обратния път най-неочаквано те завиха към Северна Англия и спряха пред голяма сива постройка насред пустото поле — Дом за деца „Сейнт Антъни“. Колата потегли отново, но едно от местата вътре бе останало празно — това на Марго. Момиченцето стоеше в двора на „Сейнт Антъни“ и стискаше плюшеното си мече под мишница. Малкото й сърце биеше до пръсване.

— Папа — промълви тя, докато следеше с поглед как колата се отдалечава.

Погледнах високите сиви стени на сградата. Усетих как по гърба ми лазят тръпки.

Познавах до болка това място.

[1] Героиня от класическа приказка на Братя Грим, известна с много дългите си руси коси, които спускала от прозореца на кулата, в която била затворена от зла магьосница, за да се качи по нея принцът. — Бел.прев. ↑

8
Шерън и гробницата

Ще извадя на бял свят спомните си за дома за деца „Сейнт Антъни“, където прекарах твърде мъчителни дни в периода между четиригодишната си възраст и дванайсет години, девет месеца и шестнайсет дни.

Преди всичко трябва да отбележа, че през по-голяма част от живота си на възрастна правех усилия да разсея с помощта на алкохол топката, загнездила се в стомаха ми от преживяното там. Не че е извинение. Едва сега, когато видях обстоятелствата, при които съм постъпила в сиропиталището — след като бях усетила вече какво значи да си обичан, след топлината и удобството на дома на семейство Едуардс и след като се бях радвала на собствена стая с размера на спалното помещение за дванайсет деца тук, след като на мястото на по-голямата сестра, която ме глезеше, се появи тайфа по-големи деца, мачкащи себеуважението ми всеки миг и час — осъзнах защо болката остана толкова дълго след напускането на институцията. Дали нямаше да е по-добре да бях останала малко по-дълго при Сали и Падрег, та всичките очаквания за любов да бъдат окончателно избити от душата ми.

Мястото ми изглеждаше, както вероятно и на всяко дете тук, необятно. До деветнайсети век сградата бе служила за болница, след което била превърната в склад и едва тогава в сиропиталище. Не знам защо в спомените ми на всеки от ъглите имаше украсени с фигури водоливници, но такива сега нямаше. Пред парадния вход се издигаха колони и до него водеха няколко толкова високи стъпала, че коленете ти пукаха, докато ги изкачиш. На вратата стърчаха две медни чукала — едно за възрастни и едно за децата. Когато за първи път трябваше да използвам по-ниското, за децата, дръжката ми се видя толкова голяма, че не можех да я обгърна с ръка. Всичките двайсет и две стаи ми изглеждаха огромни, същото важеше и за чиновете в класната стая, и за спалните. Никъде не можеше да видиш и късче от килим. Никакви радиатори в коя да е от стаите. Да не говорим за топла вода, поне в общите тоалетни. Единствените картини по стените бяха на хора, работили някога тук — черно-бели изображения на вкиснати учители и учителки, избили светлината от душите на повечето хлапета, имали нещастието да преминат през сиропиталището.

Повторното влизане в сградата ми напомни категорично, че съм в миналото. Бях познала удоволствията на 60-те години — белият ситроен на Кайл, модел Ди Ес 19, и насладата да се возиш в него, умирах си за избухванията на Лу и колекцията на Карина от плочи на Бийтълс, но „Сейнт Антъни“ ме върна във времето някъде около 1066 г. На толкова много места по земята прогресът изобщо не бе стигнал. Не бе стигнал и до много хора — Хилда Маркс бе една от тях.

Мис Маркс отговаряше за всичко в „Сейнт Антъни“. Родена в Глазгоу, тя имаше нещастието да е с белезникава кожа с цвят на йоркширски пудинг и издадена напред долна челюст, от което тя удивително напомняше крастава жаба. Беше от типа хора, които веднага те карат да се сетиш за Гестапо. Наказанието за това, че плачеш, бе четири удара. Ако отговориш — десет. Децата от две до петнайсет години ставаха в шест сутринта и трябваше да са обратно по леглата в девет. Закъснееш ли само с минута след шест или след девет, оставаш един цял ден без храна. Инструментът, който се използваше за ударите, бе къса пръчка за малките и кожен ремък за онези над пет, аз лично се запознах с каиша далеч преди да навърша тази възраст.

Марго стоеше на дъжда и не откъсваше поглед от отдалечаващите се Лу и Кейт, нито едната, нито другата погледнаха назад. Дълго след като колата напълно се загуби от погледа й Марго бе като вцепенена, стиснала мечето под мишница, с провиснали от дъжда коси и изтъкано от болка и недоумение тяло. Преждевременно развита и интелигентна, тя бе схванала, че това е завинаги. От мен да знаете — ужасяващо е да видиш толкова малко дете, познало толкова много неща.

Огледах хоризонта — голо поле и само някъде в далечината ниски покриви на бедно селце. Щеше ми се да я спра да влезе през тази врата. Например да махна на кола със симпатично семейство и то да прибере детето от пътя. Ами хората от селото? Лицата им се изнизаха пред погледа ми — повечето от тях на възрастни селяни и само няколко съсипани от работа жени. Нито един подходящ. На петдесетина километра имаше по-голям град. Можехме да опитаме там. Докоснах рамото на Марго и й казах да ме последва. Побутнах я дори, но тя не помръдваше. Изтичах до портата в оградата и крещях името й, докато прегракнах. Тя не се помръдваше. Не можех да тръгна без нея. Дали това беше съдба? Нищо такова. Всичко е въпрос на решение. Марго го беше взела, без да съзнава дори.

Върнах се неохотно до нея. Коленичих и я прегърнах, опитвайки се да й обясня всичко. Мъчех се да подбирам думи, понятни за моето тригодишно аз.

Знаеш ли Марго? Ти си страхотно хлапе. По-добре ще ти бъде без онези там. Лу хич не я бива в майчинството. Кейт е антихрист. Важното е, че аз съм при теб. Ще прекараш зад тази врата тук по-дълго, отколкото би желала. Но знаеш ли? Ще съм винаги до теб. В твоя ъгъл на ринга съм. Тук ще срещнеш и лоши хора, така че внимавай. Всъщност може би няма да е зле да се срещнеш по-рано с тази пасмина. Истината е, че колкото по-рано се научиш да се справяш с глупаците, толкова по-добре. Ето така. Не се плаши. Спри да плачеш. Добре. Плачи. Излей го навън. Така да бъде. Но никакви сълзи повече, докато не напуснеш това място. Сълзите струват много.

Тя изчака да свърша и тръгна към вратата. Улови топката и заблъска с нея колкото може по-силно. Минаха няколко минути. Дъждът се усили и заприлича на сребърни въжета. Най-сетне зад врата се чуха нечии тежки стъпки. Миг по-късно на прага застана Хилда Маркс. Впи очи в дребната фигура пред нея и излая:

— Какво е това тук? Удавен плъх?

Марго бе впила поглед в коленете на Хилда. Жената се наведе и вдигна с пръст брадичката на детето.

— На колко си години?

Марго гледаше втренчено.

— Как… ти… е… името?

— Марго Делакроа — твърдо изрече детето.

— Ирландка? — повдигна вежди Хилда. — Тук бързо се справяме с такъв инат. Е, Марго Делакроа, днес е щастливият ти ден. Един от нашите обитатели току-що напусна този свят, така че има свободно легло. Влизай, влизай де. Топлината ще излезе навън.

Щом пристъпихме напред, отвращението ми от това място, олицетворение на най-големия ужас в моето детство, бързо отстъпи при неочакваната среща с ангела хранител на Хилда. Беше застанала в подножието на стълбите. Много приличаше на Хилда. Слаба и тъжна, с разпиляна на всички страни бронзова коса, все едно бе по-малката й и по-хубава сестра. Кимнах за поздрав. До този момент останалите ангели стояха на разстояние. Ангелът на Хилда пристъпи към мен.

— Рут — представих се аз.

— Шерън — отвърна тя и се усмихна някак вяло, като не спираше да се движи към мен. Най-сетне успях да видя колко зелени са очите й. — Някога бях Хилда.

Не можах да скрия изумлението си. Това да е Хилда? Направо ми се зави свят. Истината обаче беше пред мен. Това бе Хилда — или Шерън — направо останах без дъх. Започнах да треперя неудържимо, всички мъчителни спомени, причина за които е тази жена, натежаха във вените ми и гневът, и ужасът, и тъгата избухнаха като взрив. Нима можех да забравя всичко, което изтърпях от нея?

Когато тя вдигна очи, нещо проблесна в тях. Не видях нищо от злобата на Хилда в лицето на тази жена. Тя улови дланите ми. Мигновено чувството на вина и съжаление за стореното, което очевидно таеше в себе си, протече в мен и за моя изненада спрях да треперя.

— Знам, че ти беше Марго — промълви тя. — Моля те, много те моля да ми простиш. Трябва да действаме заедно, докато Марго е тук.

— Защо? — успях най-сетне да отроня аз.

Сега бе ред на Шерън да се разтрепери, а потоците, които се стичаха по гърба й, започнаха бавно да почервеняват. Сълзи закапаха по лицето й и оттам по шията, така че много скоро образуваха нещо като огърлица.

— Помагам на ангелите на всички деца тук, за да съм сигурна, че вредата, която Хилда ще им причини, няма да се отрази толкова зле на света. Когато напуснат това място, те започват да изнасилват, да убиват и да взимат наркотици. Не можем да спрем Хилда, но можем да се опитаме да намалим вредата от поведението й в живота на тези хлапета.

Изпратихме с поглед Хилда и Марго, които се качваха вече нагоре по стълбите. Последвахме ги.

— Как да помогна?

— Помниш ли Гробницата?

Стомахът ми внезапно се сви и усетих, че всеки момент ще повърна. Едва бях успяла да изтикам далеч в съзнанието си Гробницата. Истинско творение на зловещата артистичност на Хилда, това бе тясна, обитавана от плъхове килийка, без нито един прозорец или отдушник, в която дете на пет години не можеше да стои изправено. Вонята на екскременти, на гнило и на смърт вътре бе нетърпима. Това бе място за особено тежки провинения. В зависимост от възрастта на детето Хилда прилагаше набор от форми за допълнително изтезание: глад, бой или уплаха, в малките часове на нощта. Например през специална тръба вътре кънтяха чудовищни звуци, при което умрелият от глад обитател губеше ума и дума, и след като напуснеше затвора, той оставаше кротък, боязлив и мълчалив като църковна мишка до края на престоя си в „Сейнт Антъни“. Вратата се отваряше всеки ден само колкото върху голото тяло на хлапето да бъде излята кофа ледена вода и да му подхвърлят купичка с храна, толкова, че да не умре от глад. Любимото изтезание на Хилда бе да те измъкне след няколко дни от Гробницата, да те влачи до спалното помещение и тъкмо вече си мислиш, че е дошъл краят на наказанието, с ужас разбираш, че са те извадили само за да те бият отново до кръв и после пак да те хвърлят в тъмната дупка, независимо от писъците и молбите. Този път за двойно повече дни.

Ако по някаква случайност преди да попадне в онази дупка някое от децата е пазело в душата си зрънце любов, то излизайки, вече е напълно убедено, че любов не съществува.

По погледа на Шерън личеше, че тя знае колко добре си спомням всичко. Хилда се беше постарала споменът да е траен. Ангелът погали лицето ми.

— Трябва да сме в Гробницата с всяко дете, което Хилда изпраща там.

— Искаш да вляза вътре?

Тя кимна бавно. Много добре знаеше какво значи това за мен. Пръстите й докоснаха дланта ми и в същия миг през съзнанието ми прелетяха като на филм картини на малтретирането, на което е била подложена Хилда в детството си — петима възрастни мъже в продължение на дълги години целенасочено и пресметливо я бяха изтезавали.

— Много съжалявам — въздъхнах аз.

— Показвам ти ги само, за да разбереш каква е причината Хилда да е тази Хилда.

— Кога започваме?

— Тази вечер тя ще изпрати в Гробницата едно момче. Остани при Марго, докато те повикам.

— Добре.

Първото хлапе, с което Марго се сприятели, бе седемгодишно момче на име Том. Дребен за годините си, недохранен и с доста забавено мислене, той при всеки повод потъваше във фантазиите си, а за мистър О’Хеър, неговият учител, това винаги бе повод за наказание. Марго бе настанена в стая с по-малки от нея деца, ето защо там й беше скучно. Мечтаеше да танцува под звуците на Бийтълс, както го бе правила с Карина. Искаше да учи песни с по-големите деца. Струваше й се, че тези, които са в стаята отсреща, се забавляват повече, докато тя трябваше да си играе с проядените от молци плюшени играчки и дървени кубчета в компанията на бебета, които дори не можеха да ходят още. Отиде до отворения прозорец и се загледа — учителят в съседната класна стая говореше нещо. Изведнъж той млъкна, тръгна нанякъде и за кратко изчезна от погледа й, скоро обаче се появи, влачейки за ухото Том, когото изхвърли в коридора. Върна се в стаята, грабна гъбата за триене на дъската и излетя с нея навън, за да я удари няколко пъти в главата на момчето. Едва тогава се върна при останалите ученици.

Том се свлече на пода. Не след дълго се поизправи и разтри пламналото си ухо. В следващите минути вече си представяше, че е далеч от този коридор, на планетата Рузефог и се бие с шимпанзета воини за пиратско съкровище. Ръцете му обгърнаха въображаема картечница, която той насочи към прозореца на вратата на отсрещната стая, където държаха малките. Избухването на всеки снаряд от торпедото момчето ознаменуваше с подходящ звуци и възклицания.

От другата страна на стъклото Марго се засмя високо.

При звука на смеха й Том замръзна от страх да не го бият отново. Забелязала, че е привлякла вниманието му, Марго се повдигна на пръсти и помаха с ръка. Той обаче вече не гледаше към нея. Беше се върнал към мисията си. Особено зловещо шимпанзе, от главата до петите в яркочервена ризница, се бе насочило към него. Час по-скоро трябваше да стреля в краката му, за да го спре. Том приклекна, прицели се и стреля.

Момиченцето си даде сметка, че коридорът е забавното място и отиде при възпитателката в стаята.

— Имам пиш, моля — рече детето.

Възпитателката погледна Марго през очилата си и се усмихна.

— Казва се, може ли да посетя тоалетната, мис Симъндс? Да, можеш, Марго. Върви. — Жената отвори вратата, пусна Марго навън и заключи вратата след нея.

Марго се огледа. Двамата с Том бяха съвсем сами в коридора. Момчето бе на няколко метра от нея и тя внимателно пристъпи към него. Така бе потънал във фантазиите си, че я забеляза едва когато тя размаха ръка пред лицето му.

— Охо! — възкликна той. В първия миг видя в нейно лице русо шимпанзе. Сетне се сепна и реалността го връхлетя. — О!

Марго му се усмихна.

Първите няколко години от своя живот Том бе прекарал в удобен, пълен с обич дом, западно от Нюкасъл-ъпон-Тайн в Северозападна Англия. След внезапна смърт и последвала я бедност, обиколил домовете на роднините си, докато също като Марго се озовал пред мрачните врати на „Сейнт Антъни“. Бяха му останали единствено фантазиите, своеобразен щит против сполетелите го несгоди.

Не беше забравил обаче добрите си маниери. Подаде мърлявата си ръка и промълви:

— Том. Как се казваш?

— Марго. — Тя стисна с известна неохота дланта му. — Може ли да поиграя с теб?

Момчето се замисли. Докато хапеше нервно вътрешната страна на бузата си, тревожно огледа коридора в двете посоки.

— Ето — рече той най-сетне и подаде въображаема картечница. — Това е лазерно оръжие. С него ще размазваш лицата на шимпанзетата. Не си прави труда да стреляш по ризниците им. Непробиваеми са.

Марго премигна няколко пъти.

— Пиу, пиу, пиу! — свистеше с устни Том, прицелен в отсрещната стена.

Марго се опита да го имитира.

— О, не! — извика Том и пусна картечницата си. — Останала си без амуниции! Дай да го заредя. — Пое внимателно тежкото оръжие от ръцете й и извърши необходимите движения. Лицето му изведнъж помръкна. — Ще ти е нужна допълнителна подсигуровка. — Посегна към глезена си и измъкна нещо от въображаем калъф. — Това е мечът на баща ми — прошепна Том. — Мечът на Ленън. Пронизвай ги с него право в сърцата.

Марго кимна сериозно и пое невидимата дръжка. Беше така погълната от играта, че не забелязваше как подскачам пред нея и съскам развълнувано:

— Марго! Марго! Връщай се в стаята!

В този момент в дъното на коридора се появи Хилда Маркс. Шерън тичаше пред нея, за да ме предупреди. Ангелът хранител на Том стоеше до момчето и се опитваше да привлече вниманието му. Най-сетне успя, но за съжаление, миг преди това детето извика по посока на Хилда:

— Това е за вас, дяволи мутанти!

Жената видя, че двете хлапета са потънали в някаква глупава според нея, детска игра. Заслужаваха наказание.

Усмихна се — това никога не вещаеше нещо добро — и пристъпи напред.

— Какво става, деца? Някаква игра, може би?

Том пусна всички амуниции и заби поглед в пода.

Марго направи същото.

— Том, защо си навън?

Момчето мълчеше.

— Отговори, момче!

— Аз… Ами… Не внимавах, мис Макс.

— А ти? — обърна се тя към Марго. — Какво те накара да излезеш от стаята на малките?

— Пишкаше ми се, мис.

Хилда сви устни. Вдигна ръка, която заприлича на клон на дърво, и посочи дъното на коридора.

— Тоалетната е натам, момиче. Върви!

Без да се бави, Марго забърза в указаната посока. Щом стигна вратата на тоалетната, се обърна. Шамарът, залепил се току-що на лицето на Том, отекна в тясното пространство.

Мистър О’Хеър, естествено, докладва за небрежността на Том, за спада в оценките му и за все по-честата липса на внимание в час, като потвърди мнението, че момчето трябва да бъде изпратено в Гробницата, за да влезе в правия път.

Всички ангели се събраха при гасенето на осветлението на площадката над централния вход. Шерън ни каза какво очаква да се случи тази вечер. Хилда и мистър О’Хеър щяха да отидат при Том, щом всички заспят. Щяха да го съблекат, да го набият и да го хвърлят в Гробницата за цели две седмици. Нямаше дете под десет години, което да е влизало досега в Гробницата за повече от десет дни. Наказанието бе особено тежко. Ангелите бяха единодушни, че до един трябва да са до Том в този ужасен момент. Знаеше се, че изходът от подобно наказание ще има катастрофален отзвук далеч напред в живота му на възрастен: маниакални депресии, прояви на насилие, унищожаване на дарбата му на драматург, катастрофален брак и твърде ранна смърт. Всичко това щеше да се случи, преди да е навършил трийсет и пет години, и все благодарение на Хилда Маркс.

Върнах се при Марго. Това беше първата й нощ тук, в „Сейнт Антъни“, и тя не можеше да заспи. Твърде много хора в стаята. Твърде много скърцане, шепнене, хъркане и плач и тя бе направо ужасена. Дълго разтривах ръцете й. За първи път от месеци насам тя гледаше право в мен.

— Ей, хлапе — усмихнах се аз.

Вяла усмивка пропълзя по устните на детето и полека-лека вдигна тежестта, задушаваща гърдите му. Сетне продължи по цялото тяло на Марго и промени цвета на аурата й, доскоро като на мътна вода, в ярка златистожълта, силна като при изгрев. Тя се отпусна и потъна в дълбок сън.

Леон идваше с бързи стъпки към мен. Даваше ми знак с ръка да побързам. Проверих за последен път дали Марго спи дълбоко и го последвах. Влязохме в съседното спално помещение, където вече се бяха събрали останалите ангели. Почакахме известно време. Повечето деца вече бяха заспали. Том, натъртен и разкървавен от срещата си с Хилда по-рано през деня, бе много далеч от съня и планираше бягство от Рузефог, за да се срещне с извънземни слонове на планетата Джимсок.

Леон, ангелът хранител на Том, бе неговият брат близнак, починал минути преди Том да се роди. Притежаваше същата енергия, същата коса, наподобяваща птиче гнездо. В момента нервно триеше длани.

Шерън рязко изви глава. Проследих погледа й, доловил нечий шепот отвън в коридора. През прозореца на дългото помещение струеше лунна светлина и две глави попаднаха на пътя на лъчите. Хилда и мистър О’Хеър. Пристъпваха безшумно, очевидно отиваха в спалното помещение. Отдръпнахме се, когато влязоха — бях вбесена от своята безпомощност. Гледахме безсилни как запушват устата на Том с длан и го измъкват от леглото, след което го повличат към долния етаж. В една от стаите го съблякоха и започнаха да го налагат с тухла, докато загуби съзнание. Лиснаха отгоре му кофа леденостудена вода, за да се свести и да е на себе си, когато влиза в Гробницата — последното имаше за цел да изиграе ролята на сплашване за останалите, които в просъница чуваха писъците на изплашен до смърт техен събрат и нямаше начин да ги забравят до сетния си ден. Така щяха да се научат да не прекрачват реда в сиропиталището.

Уверих се, че Марго спи вече дълбоко, и последвах групата ангели към Гробницата, разположена в пристройка, недалеч от септичната яма. Тръбите, отвеждащи отходните води към Гробницата, гъмжаха от бръмбари, хлебарки и плъхове, които пъплеха по пода на килията. В центъра се намираше голям камък, върху който нещастните наказани намираха единственото по-сухо място. Том молеше, повръщаше и се опитваше да задържи босите си крака върху чакъла по пътеката, но единственото, което постигна, бе да ги разрани до кръв. Всички ние се наредихме покрай стените на Гробницата — аз, естествено, бях последна. Останах за миг вцепенена на входа, припомняйки си страха, който изпитах, когато влязох тук на осем години. Ужасът на това преживяване бе дал посоката на целия ми живот. Той бе в основата на всеки мой кошмар, както и първото стъпало по пътя към алкохолизма.

Поех дълбоко въздух и пристъпих напред. Вратата беше затворена, но ясно виждахме приближаването на малката група. Мистър О’Хеър и Хилда влачеха момчето и от време на време дори го повдигаха, за да не се бавят излишно. Давайки си сметка къде ще попадне, пред входа Том доби прилив на енергия и се развика с все сила. Оставиха го няколко минути да крещи, след което с един юмрук в лицето го зашеметиха и той загуби съзнание. Просна се по лице в мръсотията. Ключът в бравата щракна зад него.

За да спаси момчето от удавяне, Леон го обърна така, че да може да диша. Сетне бавно го повдигна и го настани на върха на камъка. В резултат на ударите, някъде в главата на Том се бе образувал съсирек. Ако не се разнесеше, можеше до следващата сутрин да се откъсне и да причини непоправими вреди, дори смърт. Леон обви с длани главата на момчето и съсирената кръв се разнесе.

По едно време Том дойде в съзнание, тялото му трепереше неудържимо от студ и страх. Въображението му не бе успяло да роди нещо толкова ужасно като това място. Обитателите на отходните тръби бяха изпълзели, така или иначе това бе тяхна територия, лазеха в гъстата му коса и се мъчеха да достигнат половите му органи, някои вече дъвчеха усилено пръстите на краката му. Шерън пусна синкав лъч и те се разбягаха. Не посмяха да приближат отново плячката си. Тежката воня и страхът караха момчето да бълва неудържимо съдържанието на стомаха и червата си. Остатъкът от нощта той прекара в плач и тъжни молби към майка му. Нямаше как да знае, че Леон го е прегърнал и плаче заедно с него.

Отскачах за малко до Марго, за да се уверя, че е добре, и после отново се връщах в Гробницата. Четвъртата нощ Том вече бълнуваше и халюцинираше от жажда и глад. Беше сигурен, че родителите му са до него. И което бе по-лошо, виждаше как някой ги убива пред очите му. Писъците му стигнаха до основната сграда. Хилда изпрати мистър Кинеърд, домакинът, с кофа студена вода и парче хляб да се погрижи за обитателя на Гробницата. Шерън направи така, че мистър Кинеърд да не разбере добре нарежданията на Хилда и да занесе на Том един цял хляб, който нещастното момче излапа на бърза ръка.

Всяка вечер със залеза на слънцето страхът на момчето нарастваше и ние се нареждахме в кръг около него, допирахме дланите си, така че над главата му да се образува купол светлина, който грееше, докато той се успокои и заспи. Последната нощ Леон почти приключи с лекуването на най-тежките рани на Том, но видях, че оставя травма в мозъка му.

— Защо? — попитах аз.

— За да забрави — обясни той. — Така няма да си спомня най-големия ужас от преживяното.

Най-сетне голото и приличащо на скелет момче, оживяло като по чудо, бе извлечено навън от Хилда и мистър О’Хеър. Мистър Кинеърд, който съвместяваше и длъжността на лекар в сиропиталището, нареди Том да прекара два дни почивка на легло и дори неясно за останалите, нареди върху отвратителната каша, която останалите получаваха, да има допълнително парче месо и зеленчуци. Том, благодарение, естествено, на Леон, установи, че въображението му отново е в добра форма и започна да крои планове за бягство от безлюдната пустош, в която преди него не е стъпвал човешки крак, като успяваше да открие тайници със скрити в тях сандъци с оръжия, за да се бие с въображаемите си врагове.

Година по-късно някакъв възрастен братовчед на Том се яви в „Сейнт Антъни“ и взе Том, за да живее в неговия дом. Леон си тръгна с него и го чух да уверява останалите ангели, че ще направи всичко възможно съзнанието на момчето да преобразува преживяното — съзнато или неосъзнато — тук, в „Сейнт Антъни“, по начина, по който стридата преработва пясъка.

Вниманието на Хилда се насочи към другите мерзавци, поверени на нейните грижи.

9
Песента на душата

Имах чувството, че живея в някакъв сън.

Спомените ми от времето, когато бях на четири, пет и шест години, пропити от детски страхове, нападки и назидания, са така преплетени с постъпките и схващанията ми от по-късни периоди, че вече нямах истински спомен от детството.

С други думи, всеки път, когато Хилда налагаше Марго с пръчката или пък по-големите деца я биеха или прогонваха в най-отдалечения ъгъл на общото спално помещение, така че да се почувства съвсем сама на края на света, болката от страданието й преливаше в агонията на спомените ми. Понякога едва издържах.

Известни са историите за ангели и закриляни от тях педофили, серийни убийци и терористи, както и ужасите, които се налагало да преглъщат всеки божи ден. Бди. Закриляй. Помни. Обичай. Това бяха ангели, прекарали земния си живот в служба на Бога, или подобно на домакините от „Полиана“[1], в грижи за деца и внуци в цветистата и ухаеща на току-що изпечен сладкиш невинност на своите домове, а по-късно озовавали се внезапно в един друг живот на наркопласьори и сутеньори, в свърталища на бездомници наркомани, на аборти и на нежелани бебета, където трябвало да играят ролята на защитници от всичко, което би попречило на подопечните им да направят правилния избор. Длъжни бяха да ги обичат.

И защо?

Просто така трябва, гласеше отговорът на Нан. Бог не изоставя чедата си.

Моето положение беше по-лошо дори и от това, за което разказваха ангелите в „Сейнт Антъни“. Нищо, абсолютно нищо не можеше да се сравни със съществуване, в което ужасяващите спомени от детството заливат настоящето. Нищо не можеше да се сравни с дните, изпълнени с отнемащо дъха разкаяние. Изходът се бе очертал. А се оказваше, че съм напълно безсилна.

Напомняше ми за лотария. Засипах Нан с въпроси. Как се решава кой ангел към кой „закрилян“ да бъде прикрепен? Как съм се озовала при Марго? И имаше ли това връзка с начина, по който бях умряла аз?

Веднъж дръпнах Шерън настрана и я попитах как е умряла.

— Петдесет аспирина и бутилка шери.

— Излиза, че самоубийците се превръщат в свои собствени ангели хранители. Искаш да кажеш, че сама съм причинила смъртта си.

— Не непременно.

— А какво?

— Срещнах ангел, който беше изтърпял това, което търпим и ние. Обясни ми, че зависи от начина, по който сме живели.

— Какво значи това?

Тя посочи Хилда, която тикаше изкривения си от артрит пръст в лицето на четиригодишно дете, подмокрило се в леглото си през нощта.

— Чувала ли си за Песента на душата?

— Коя песен?

Шерън поклати глава и завъртя очи в знак на изумление. Почувствах се пълна глупачка.

— По това се различаваме от другите ангели. Когато ти закриляш собствената си смъртна душа, способността ти да оказваш влияние и да предпазваш съответния човек расте. Гледай сега!

Тя тръгна към Хилда. Бе видяла, че в главата й вече се въртят планове за това, кой ще е следващият обитател на Гробницата — беше ясно, че иска да отпрати провинилото се момиченце там. Шерън застана до Хилда и запя. Мелодията наподобяваше стара шотландска приспивна песен, макар думите да бяха на език, който ми беше непознат. Носеше се бавно, загадъчно и красиво. Гласът й беше звучен и плътен и се засили така, че стаята заехтя. Докато пееше, крилата й се вдигнаха, размахаха се около Хилда и я покриха. Аурите на Шерън и Хилда потъмняха и придобиха един и същ пурпурен цвят. Полека мислите на Хилда се отклониха от Гробницата и тя изпрати детето да си легне без вечеря.

Пристъпих към Шерън.

— Как разбра всичко това?

— Песента на душата е тази, която внася хармония между теб и Марго, тя ви свързва духовно, все едно на какъв етап от човешкия си живот се намира тя. Каква песен помниш от детството си? Каква музика си обичала?

Замислих се. Спомнях си само детски песнички — бях ги пяла безкрайно на Марго, за да я успокоявам, когато беше в дома на Сали и Падрег. Но после се сетих за нещо, което Тоби беше пял, когато се мъчеше да пише. Беше ирландската песен „И тръгна тя през шумната тълпа“. Сетих се, че Уна също я беше пяла на Марго.

— Добре, и как действа?

— Песента на душата свързва твоята воля с тази на Марго. Ти си все още Марго, само че с друго име и друга форма. Имате една и съща воля, един и същ избор.

— Което значи, че аз мога да повлияя на избора й? Да променя решението й?

— Невинаги — поклати Шерън глава. — Тя е от плът и кръв. Нейна е последната дума. Ти можеш само да оказваш влияние.

Сърцето ми се сви. Тръгнах към Марго. Песен на душата, значи! Може би ще успея с песен да я изведа далеч оттук.

На осем години Марго стърчеше с цяла глава над останалите деца на нейната възраст. Знаеше на колко години е, защото всеки път на десети юли някой от учителите оповестяваше, че от този ден тя пораства с една година и с това въпросът приключваше. Лесно можеше да мине за единайсет-дванайсетгодишна, което значеше и по-строго наказание за неща, смятани за волност от страна на осемгодишните. Осемгодишните деца не искаха да дружат с нея, но и тези на дванайсет я избягваха. Не, не беше съвсем така. Две дванайсетгодишни момичета — Маги и Еди — бяха силно привлечени от Марго. Завиждаха й за дългата, руса до бяло коса и искаха да я боядисват в червено от разкървавения й нос колкото е възможно по-често или при всеки сгоден случай да я удрят по очите, докато я насинят така, че да заприлича на панда.

Изгарях от желание да удавя и двете. Мислех също да бутна огромната букова лавица с книги от горната площадка на стълбата през парапета, та да се стовари право върху главите им. Исках да го направя не само защото не друг, а аз прегръщах Марго, докато плачеше нощем в леглото си, или защото бях свидетел на това, как Маги седи върху гърдите й или Еди я рита в главата, а и защото не можех да го забравя. Но и не бях напълно безпомощна — веднъж успях да спра жесток удар върху главата на Марго, който като нищо щеше да прекърши гръбнака й. Не бях в състояние да сторя повече, още по-малко — да им отмъстя.

Като истински гневен родител поставих въпроса ребром пред ангелите на Маги и Еди. Те се опитаха да обяснят причините за насилието, проявявано от момичетата. Малтретиране и изтезания. Махнах с ръка на оправданията им. Не се прави така. Грижа е нужна. И ги спрете, преди да ги спра аз. Клио и Прия — така се казваха ангелите — се спогледаха. Ала когато Маги прекара една цяла нощ в Гробницата заради непокорния си език пред учителите, тя неочаквано изпита угризения за всички наказания, които беше налагала на Марго. Еди пък видя насън баба си, защото това беше Прия в предишния си живот, която я съветваше да бъде по-добро дете. За известно време Марго си отдъхна от рани и синини.

Това продължи, докато изпях Песента на душата.

Бях усетила, че в близкото село е дошло семейство — добри и трудолюбиви хора. Бях ги видяла мислено — мъжът Уил, малко над четирийсетте, работеше като търговски пътник. Джина, жена му, била учителка по пиано до раждането на сина им Тод. Бяха се преместили на север от Ексетър, за да се грижат за възрастните родители на Джина. Разбрах, че ще бъдат добри родители на Марго и че ще я приберат при себе си.

Обяснението на Шерън за Песента на душата потвърди отдавнашните ми подозрения, че моят живот като Марго не е непроменяем, сякаш е изсечен в камъка епос, а е по-скоро повест, написана на хартия, и подлежаща на редактиране. Успеех ли да повлияя на Марго да направи друг избор, имаше вероятност да се окажем извън стените на „Сейнт Антъни“ по-скоро от планираното.

И така, една вечер изчаках да угасят лампите, преди да отворя в песен закърнелия си глас. Изправих се, озърнах се смутено, за да се уверя, че другите ангели не гледат към мен, поех въздух и се приготвих да запея. Започнах полека: „Моят любим ми рече, че майка му не ще се противи…“. Марго се въртеше насън и подритваше неравния дюшек. „А и баща му щял да си мълчи, макар да си сираче…“ Издигнах глас по-силно: „Няма да мине много, моя мила, и под венец ще минем с теб“. Марго отвори очи.

Почувствах как крилете на гърба ми се надигнаха, точно както бях видяла да се вдигат крилете на Шерън над главата й и да се събират отгоре като потрепваща арка. Аурата на Марго се разшири и потъмня. Момичето гледаше право към мен, но не ме виждаше, а и очевидно не ме чуваше. Но някъде дълбоко в себе си усещаше, че става нещо особено. Запях така, че всички ангели в стаята се обърнаха към мен: „И тръгна си тя през шумната тълпа…“. Видях как сърцето на Марго заби по-силно, сякаш бе съвсем здраво. Видях и душата й — бяла светлина, заоблена като яйце, изпълнена с едно-единствено желание — майка.

Докато пеех, съсредоточих мислите към семейството, което бях видяла в селото. В ума ми се оформи план за бягство, който превърнах в напътствия, отправени към Марго: Пусни слух, че ще прекараш нощта в Гробницата. Скрий се в котелното и стой там до зори, после се измъкни на двора, а когато колата с доставките спре, скочи отзад и се скрий сред чувалите с въглища. Щом колата намали, за да мине край оградата за овце пред селото, ти скочи на пътя и тичай към къщата с небесносинята порта. Те ще те приберат.

След края на песента Марго седеше в леглото, притиснала кокалести колене до гърдите си, и трескаво мислеше. Виждах мислите й — представяше си образно моя план за бягство и го преценяваше. „Колата с доставките идва в пет часа — разсъждаваше тя — всеки четвъртък, което е вдругиден.“ Беше я виждала няколко пъти досега. Старият Хю, който я караше, не чуваше с едното ухо. Щеше да се възползва от това.

На другата сутрин Марго съобщи под секрет на Тили, единайсетгодишното момиче от горното легло, че вечерта ще я пратят в Гробницата.

— Ама за какво?

— Защото направих физиономия на мис Маркс — изтърси Марго първото, което й хрумна. Не беше подготвена за такъв въпрос.

— Направила си физиономия на мис Маркс? Браво на теб! Ей сега ще разкажа на другите!

На обяд масите жужаха като кошер. Историята вече бе поукрасена. Марго не само беше направила физиономия на мис Маркс, но я беше нарекла право в лицето „пълен боклук“. Когато мис Маркс се опитала да я завлече в кабинета си, за да я набие за наказание, Марго я шамаросала два пъти, дръпнала полата си и избягала. Сега сигурно щеше да стои цяла вечност в Гробницата.

Но се оказа, че Марго има нерешен проблем — не беше измислила кой ще играе ролята на неин конвой до Гробницата, защото по традиция Хилда и господин О’Хеър влачеха дотам съблечените за лягане нарушители на реда вечер, като ги изкарваха от спалните помещения. Хилда държеше на публичния спектакъл, за да задоволи жаждата си за мъст. Затова Марго пусна още един слух — че ще се скрие от свитата на придружителите, за да им усложни живота. И така наказанието й бе достатъчно жестоко, защо да не го утежни повече.

Точно така и стана — Марго се скри. След вечеря, поощрявана от другите деца, тя натъпка малко остатъци от храната в ученическата си чанта и се шмугна по коридора надолу към котелното помещение. Вътре клекна, зави краката си с одеяло и зачака.

Бях споделила вече с другите ангели какво предстои. Шерън притеснено ме погледна.

— Знаеш какво е станало, нали?

Поклатих глава. Нямах ясен спомен от случката, само се надявах горещо да съм се спасила. Шерън въздъхна и се върна в кабинета на Хилда с обещанието, че ще стори всичко по силите си.

За щастие, тази вечер се падаше мистър Кинеърд да гаси лампите. Докато обикаляше из спалнята и броеше момичетата в леглата, той видя, че леглото на Марго е празно.

— Тя е в Гробницата, сър — обясни Тили.

— Така ли? Тази вечер няма записан за Гробницата. Не и тази вечер.

— Пак сте забравили очилата си, нали, сър?

— Забравил съм ги, да. Е, добре, ще отметна Марго.

Тили кимна. Из спалнята се понесе шушукане. Господин Кинеърд не обърна внимание.

Долу, в котелното, Марго не можеше да заспи, въпреки че беше топло. От глухия вой и пукот в тръбите стомахът й се свиваше от страх да не би някой да е разкрил плана и скривалището й и да дойде да я измъкне навън. Останах на стража при нея през цялата нощ, а за да не трепери от ужас, я обвих в дрехата си, уверявайки я, че ще успеем. Образите на мъжа и жената от селото станаха толкова ясни в съзнанието й, че тя дори успя да различи чертите на техните лица. Как искаше да бъде при тях! Да почука на вратата им и да ги помоли горещо да я пуснат да влезе. Ще нося закуската в леглото ви. Ще върша цялата къщна работа. Само ме спасете от „Сейнт Антъни“. Само ми дайте семейство!

Звук от хрущящ чакъл разкъса тишината на ранното утро. Бе все още тъмно, но първите слънчеви лъчи оцветяваха вече небето над хоризонта. Чу се ръмженето на мотор и фалшивото тананикане на Хю. „Давай сега!“, подвикнах на Марго. Тя вдигна чантата, отвори тихо вратата и изтича на пръсти в хапещия мраз на утрото.

От страничния вход се виждаше как натовареният с чували с въглища, продукти и дрехи, дарени от околните села, Хю трополи с тежките си ботуши от колата до предния вход. Марго не смееше да си поеме дъх, сърцето й биеше така силно, че чак й прилошаваше. Понечих да тръгна към товарната кола, да се уверя, че никой няма да я види, но в този миг коленете й се подгънаха. Грабнах я, за да не се строполи. Постепенно тя се съвзе. Дали не искам твърде много от нея? — помислих си аз. — Ами ако не е готова за това?

Хю се върна в кабината и включи мотора. Побързай! Марго се спусна по чакълената настилка към задната част на колата, отвори вратата и скочи върху спаружени зеленчуци и чували с въглища и дърва. Колата се заклати по алеята и се насочи към главния път.

Както беше планирано, Марго се скри между чувалите с въглища. Притиснах с ръка сърцето си и подскочих от радост. Успяхме! Тя избяга. Замислих се за семейството от селото. За това, как ще прошепна в ухото на майката, че Марго е дъщерята, която е искала, но не е имала, и ето я сега на прага й, за да получи нейната вечна обич и грижа.

Гледах как товарната кола пое напред и заплаках. Марго също плачеше, а сърцето й, изпълнено с толкова много страхове и надежди, всеки миг щеше да изхвръкне.

И в този миг моторът засече. Стигнали бяха до самия край на алеята. Хю удари спирачки, изруга и завъртя ключа. Предавката изхриптя. От двигателя под капака се чу само дрезгаво „прокашляне“ и толкова! Погледнах вътре — всичко беше потънало в масло. Лесно ще се оправи. Но по-бързо! Хю подсвирна нехайно и се зае да отстрани повредата.

В този миг до мен се появи Шерън.

— Съжалявам, Рут — каза тя.

Вцепених се.

Чу се хлопване на врати и вик. Преди да успея да предприема каквото и да било, Марго се озова в желязната хватка на нечии ръце. Хилда я повлече за косата към главния вход на сиропиталището, а слисаният Хю остана да гледа след тях.

В същия миг образите на майката и бащата от селото избледняха и изчезнаха. Сякаш ги беше отнесла смъртта. Сякаш смъртта беше отнесла и Марго.

Този път Хилда не удряше с ръце и крака, нито пък с камшика, а с малкия, но тежък чувал с въглища, който Марго стискаше, за да не могат да я смъкнат от каросерията. Шерън през плач запя на Хилда, за да й попречи да вдига много високо чувала над проснатото на земята безжизнено тяло. Аз от своя страна полагах всякакви усилия да смекча ударите, които като нищо щяха да разбият главата на Марго или да разкъсат бъбреците й. А после, в безкрайните нощи, които Марго прекара в Гробницата, ние, ангелите, се нареждахме в кръг около нея да лекуваме раните и да попречим на отровата от наказанията на Хилда да се просмуче в цялото й същество и да засегне и бъдещето й.

Планът за бягство, който бях втълпила в главата на Марго, не я напускаше. Напротив — избуя и се разви.

Осъществи се по съвсем неочакван за мен начин.

Когато Марго стана на тринайсет, Хилда реши да я убие. Шерън разкри информацията с неохота, но се чувстваше длъжна да го направи. Хилда не точно беше решила да я убие, но планът, който бе начертала за нея, щеше да завърши със смърт, ако не се намесехме ние, ангелите. След години нарушения на реда, бягството на Марго бе недвусмислено доказателство, че е необходимо веднъж завинаги крилата й да бъдат прекършени. Ще я пратят в Гробницата за един месец — най-големият ужас, който можеше да сполети питомците на „Сейнт Антъни“.

Да я утешаваме всяка вечер в Гробницата не беше достатъчно. Налагаше се да предотвратим отиването й там. Шерън настоя да следвам съветите й. Погледнах я за миг. Забравила бях отдавна какво е била Хилда някога, какво е представлявала за мен. Бях забравила омразата си към нея. Бях й простила.

Шерън ни посъветва да позволим да измъкнат Марго от леглото й вечерта. Хилда и мистър О’Хеър я завлякоха в тоалетната на долния етаж, съблякоха я, после я заблъскаха в стария, ръждив радиатор. Това преля чашата! Погледнах Шерън.

— Слушай какво ще ти кажа и го повтори дума по дума пред Марго — бързо каза тя.

Коленичих до Марго и сложих главата й в скута си. От раната на челото й се стичаше кръв. Дишаше едва. Беше в безсъзнание. Хилда каза на мистър О’Хеър да свали колана си. Повторих пред Марго това, което ми бе казала Шерън.

Като малка Хилда обичала Марни повече от всичко на света. Марни също я обичала. Но Марни починала и Хилда станала много, много тъжна. Марни гледа Хилда сега, и е тъжна. Повтори след мене, Марго! Кажи: „Ако сега Марни те вижда, ще се убие пак“.

Марго се закашля и дойде в съзнание.

— Можеш да почваш, ако си готов, мистър О’Хеър — обърна се Хилда към учителя, който тъкмо посягаше с колана си. Но неговият ангел го спря — беше се спуснал напред и хвана ръката му посред замаха.

Мистър О’Хеър пусна колана и погледна Хилда. Не можеше да удари Марго, както лежеше на пода. Шерън и аз я прихванахме под мишниците и я вдигнахме. Гола и кървяща, тя се обърна към Хилда. Пое дълбоко въздух и преди мистър О’Хеър да успее да обели и дума за свое оправдание, тя каза:

— Ако Марни те вижда сега, отново ще се самоубие.

Хилда зяпна и присви очи.

— Какво?

Шерън прошепна още няколко думи, които бързо предадох на Марго. Тя бе стиснала зъби, но като чу какво й казвам, изрече ясно и силно:

— Какво ти каза Марни, преди да умре? Бъди добро момиче, за да се срещнем в рая. Виж на какво приличаш сега, госпожице Маркс. Хилда, Марни е тъжна. Станала си също като Рей и Дан, като Патрик и Калъм.

Това бяха имената на мъчителите на Хилда. Очите й се изцъклиха, аурата й почервеня, а лицето й се сгърчи от омраза. Посегна да удари Марго през лицето, но аз отклоних навреме ръката й. Марго извърна глава и се втренчи в Хилда и мистър О’Хеър. Те не помръдваха. Марго събра дрехите си, обърна се и излезе от сградата.

Тичай сега.

Щом разбра, че след нея няма никой, Марго хукна през двора. Тичешком навлече полата и пуловера си, блъсна вратата на портала и се втурна по алеята. На върха, между две каменни колони, двете с нея спряхме и се озърнахме назад. Марго дишаше тежко — адреналинът беше напълнил устата й със слюнка и я давеше допълнително. Махах с криле към ангелите, събрани пред зданието, за да се сбогуват с мен. Повечето от тях виждах за последен път. Потърсих Шерън. Тя вдигна ръце, както когато ми каза за Песента на душата и кимна. Знам какво мислеше.

Щом Марго си пое дъх, тръгнахме към селото. Измръзнала, полужива, налучквайки слепешком пътя в сумрака на утрото, Марго намери небесносинята порта и заудря по нея, докато отвътре не се показа разрошен, разтревожен мъж. Тя падна на колене и се разрида в краката му.

[1] Популярен детски роман (1913 г.) смятан за класика в детската литература. Името на главната героиня, което е и заглавието на книгата, е станало синоним на оптимизъм и щастливо детство. — Бел.прев. ↑

10
Планът на Грогор

Мъжът, който отвори вратата, не беше човекът, когото бях видяла във въображението си.

Оказа се, че семейството от виденията ми е продало къщата и се е върнало в Ексетър, а мъжът срещу нас е новият собственик и живее тук повече от година.

Но щом го видях, заподскачах с радостни възгласи. Прегърнах го и обсипах лицето му с целувки. После заприпках наоколо, размахвах ръце и си говорех на глас като луда, а в това време Марго му обясняваше коя е и защо е на колене на стъпалата пред входната му врата в три часа сутринта с вид на удавник, току-що изваден от дъното на морето.

Почувствах се като Еней в царството на мъртвите при срещата му с онези, които бе обичал и загубил. Човекът пред нас беше Греъм Инглис, мъжът, когото наричах „папа“ в течение на десет дълги, прекрасни години. Така и не го прежалих след неговата смърт. Сега се наложи да минат седмици, за да свикна, че той отново е тук, с червеното, покрито с брадавици лице, издаващ недотам приятни звуци ту с устата, ту с други части на тялото, ломотещ, без да спре, с натъпкана с пай с месо уста, мъж, готов да заплаче за нищо. Такъв беше „татко“ — жалостта бе изписана на лицето му. Жалост, която още при запознанството с него прелива във вашата длан и потича във вените ви.

Греъм загърна раменете на Марго със старо одеяло, заведе я вътре и й наля чаша горещ чай. Каза й да го почака, за да повика Ирина (тя ми стана майка за цяла една година), а после двамата полека отведоха Марго в дневната. Останах в коридора, премръзнала от студ. Беше ми дошло в повече. Треперех цялата, а от изненадата бърборех сама на себе си, втренчила поглед в мама, сякаш тя щеше да се стопи всеки миг. Поглъщах с очи нещата, които ми бяха липсвали така много: нейните гладки заоблени ръце винаги щедро протегнати напред, начинът, по който сръчкваше с лакът Греъм за неуместните му шеги и забележки, като сама се подсмиваше скрито, навикът й, когато се замисли да върти стегнатата си в конска опашка коса между палеца и показалеца. Кадифената мекота на ухаещата на рози нейна прегръдка. Ако тя беше до мен, когато се роди Тео, животът щеше да бъде по-малко трънлив.

Но да не се отклонявам. Наруших нишката на разказа си. Тръгнах към задния двор, където насреща се появи Нан. Прегърнах я и захлипах от радост.

— Нан! — възкликнах аз. — Знаеш ли кого видях току-що?

— Да, разбира се — кимна тя и ме улови за рамото. — Знам, но не се вълнувай толкова!

Преглътнах стъписването си. Докосването на Нан по рамото винаги ме връщаше на земята. Изведнъж изтрезнях.

— Извинявай. Аз просто…

Тя вдигна пръст към устните ми.

— Ела с мен. Налага се да поговорим.

Преди да предам разговора ни, трябва да разкажа един спомен.

Беше седмица преди смъртта на мама. Една съботна утрин се събудих със странно усещане. Въздухът беше наситен с тишина, така осезаема и натежала от страхове, че не предричаше нищо добро. Усетих боязън, чувствах се, сякаш съм тръгнала по ръба. Сърцето ми безпричинно заби силно. Станах и отидох да нагледам мама. Лежеше в леглото си, лицето й се открояваше восъчножълто на фона на белите чаршафи. Погледнах през прозореца и видях как татко се отдалечава за утринната разходка на Джин. Наплисках лицето си със студена вода. Усещането за надвиснала опасност стана непоносимо, стомахът ми се сви. Бях наясно, че ще стане нещо.

Вече знаехме, че мама е болна. Безпокойството, което ме гнетеше, не беше свързано с предчувствие за нейната смърт. Чудех се дали в полето наоколо не е станало убийство през нощта — толкова тягостно беше чувството. Или пък в къщата беше влязъл непознат? Тръгнах надолу по скърцащото стълбище. Внимавах да стъпвам леко и бавно, за да не вдигам шум. Щом слязох, си казах, че трябва да се овладея. Вдигнах от перваза на прозореца празната чаша за кафе на татко и се запътих към дневната. Но едва прекрачила прага, изписках от ужас — наведен над огъня, пред камината стоеше висок мъж в раиран костюм, но наместо крака имаше тънки дири гъст, черен дим и сякаш гореше или се разтапяше на мястото си, а когато се обърна да ме погледне, очите му бяха изцяло черни. Изпуснах чашата за кафе на татко и тя се разби с трясък на пода. Вдигнах отново поглед към човека, но той беше изчезнал.

Не съм разказвала този спомен на никого. Ясно е защо.

Споменавам го сега, защото това, което ми разказа Нан, ме върна към онзи момент. Тя говореше за преживяването ми, като че самата тя е била там, наричаше мъжа без крака не плод на въображението ми, не дух, а Грогор. Грогор е демон, каза ми тя. Вече бил идвал тук. Щяла съм да се запозная с него много скоро.

Досега бях срещала демони само във вид на сенки и блуждаещи зли духове, но не и в образа на хора. Виждала бях демоните, които населяваха душата на Сали. Понякога, когато някой от тях избиеше към повърхността, лицето й приемаше чужди очертания, а аурата й, подобно на облак пред буря, менеше цвета си от оранжев на черен. Виждала бях тъмна мъгла да кръжи в преддверието на „Сейнт Антъни“. Тя се събираше във формата на гъсти и мрачни дървеса, а ангелите я заобикаляха предпазливо. Случвало се бе да се взра в Хилда и да видя, че разширението на аурата й е като блуждаещ зъл дух, изпълнен със злоба и мъст. Досега бяхме живели с демоните в мир, без големи свади и борби. Но сега изглеждаше, че един от тях търси сблъсък с нас и ще се радва да го постигне.

— Защо иска да се срещне с мен?

— Не забравяй, че той е тук по работа — обясни Нан. — Иска да ти предложи нещо.

Спрях и се обърнах към нея:

— Искаш да кажеш, че той е тук, защото аз съм тук.

— Така мисля.

— И какво е предложението?

— Иска да си тръгнете — ти и Марго.

— Или какво?

Нан въздъхна.

— Или може би ще изпрати болест за мама?

Ето защо Нан не искаше да говори. Краката ми омекнаха и се хванах за нея, за да осмисля чутото.

Мама се разболя внезапно около месец след появата на Марго на стъпалата пред къщата. Никой не знаеше защо. Лекарите не можаха да установят болестта й. Лекарствата не помагаха. До мига, в който умря, татко беше напълно убеден, че тя ще се оправи. Аз също.

Думите на Нан ме накараха да падна на колене, да похлупя лице в скута си и да заплача с глас.

Излизаше, че аз съм причината за смъртта на мама. Ако не се бях появила на прага на техния дом, ако не ме бяха взели при тях, тя щеше да живее още двайсет-трийсет щастливи години. А татко нямаше да се сломи така.

Трябваше да събера кураж и да се срещна с демона. Тръгнахме с Нан към къщата. Под ябълковото дърво се извърнах към нея и тя докосна лицето ми с ръка.

— Не забравяй, че си ангел. И цялата Божа сила е в теб. Но ти все още не усещаш пълната й мощ.

След тези думи тя изчезна.

Сцената вътре в къщата повдигна настроението ми. Марго седеше до огъня, увита във вехтото одеяло, с димяща чаша чай върху кокалестите колене. Все още трепереше и разказваше със заекване на Греъм и Ирина как се е озовала на стъпалата пред техния дом. Каза им как е попаднала в „Сейнт Антъни“, какво става там, не спести нищо за наказанията в Гробницата, за боя с тухли, за раните по лицето си, нанесени само преди няколко часа. Беше толкова убедителна, изреждайки фактите, че те не проявиха ни най-малко съмнение, само доливаха чай в чашата й и от време на време записваха нещо. Когато приключи, Марго заплака. Греъм облече дъждобрана си и пое към полицейския участък.

Ирина мина край мен и видях подробности от живота й, надхвърлящи далеч пределите на познатото ми досега. Видях баща й — студен човек със стиснати устни, когото не познавах, нито на живо, нито от снимка. Видях споровете му с Греъм, спорове, които така и не бяха намерили разрешението си, видях нейната дълбока обич към него, вкоренена в душата й като вековно дърво, и разбрах огромната й скръб. Видях аборт. Греъм до нея. И двамата съвсем млади. Мамо, помислих си, не знаех.

Ирина продължи към кухнята, без да осъзнава какво се бе случило току-що. Тръгнах след нея и обвих с ръце широката й талия. Тя се обърна и се втренчи право напред. Първо помислих, че се взира в открехнатата врата на кухнята, но после разбрах, че гледа Марго през процепа. Усмихваше се. Какво хубаво момиче, казваше си тя. Така си е, мислено й отвърнах аз. Мисля, че казва истината, продължаваше Ирина. Така е. Истина е.

През последвалите няколко седмици разказът на Нан за Грогор избледня в съзнанието ми. Посещението на Греъм в полицейския участък доведе до изненадваща проверка в „Сейнт Антъни“ на полицейски инспектор и двама сержанти, а заради онова, което завариха там, затвориха сиропиталището начаса. В селото се заговори, че петгодишно дете било заключено в стаичка, толкова тясна, че едва се побирало вътре, престояло там без хляб и вода цяла седмица, а сега било в интензивното отделение на болницата. Разпределиха децата по приемни семейства и по други сиропиталища из страната. А пък самата Хилда Маркс беше намерена в кабинета й с шишенце хапчета в едната ръка, бутилка шери в другата и без пулс.

В новините по радиото (семейство Инглис нямаха телевизор) предадоха интервю с правителствени служители, които декларираха своята „мотивираност и ангажираност“ да се отпуснат по-големи финансови средства за домовете за деца в цялата страна и че „искрено обещават“ да повишат изискванията към социалните грижи за малолетните. Ирина погледна Марго, която гребеше пилешка каша.

— Трябва да се гордееш, скъпа — каза й тя. — Заслугата е изцяло твоя.

Марго се усмихна и се извърна настрани. Когато отново погледна напред, Ирина все още стоеше пред нея. После, поскърцвайки с болните си от артрит крака, тя бавно коленичи пред детето и взе слабичките ръце в своите.

— С Греъм искаме да останеш тук колкото е възможно по-дълго. Ти искаш ли?

Марго бързо кимна с глава.

— Да — прошепна тя.

Ирина се засмя. Усмивката й беше като на Нан. Сигурно затова съм изпитвала такова доверие в Нан още от самото начало. Лицето й се набразди и поруменя, морскосините й очи заблестяха, вързаната на опашка коса — плътна и руса, заподскача като на младо момиче. Тя присви очи и усмивката й отлетя. За миг Марго изпадна в недоумение дали не е направила нещо нередно.

— Да не си дух, пристигнал тук, за да ме преследва — попита Ирина най-сериозно.

„Дали говори на мен“, мина през ума на Марго. Объркване се изписа на лицето й.

Ирина вдигна ръка и приглади няколко непослушни кичура коса, излезли иззад ухото на детето.

— Просто ти… Просто приличаш много на мен, когато бях дете. Та си помислих… — добави Ирина, като че ли се опитваше да обясни нещо на себе си.

Но Марго не схвана думите й като обяснение. Тя съвсем се обърка и се изплаши, че може да я изхвърлят на улицата. За мен смисълът на думите на Ирина беше ясен — тя се опасяваше, че Марго представлява духът на детето, което беше абортирала някога в миналото. Отидох при Марго и сложих ръка на рамото й, за да прогоня тревогата, която се надигаше в гърдите й.

— Не ми обръщай внимание — нежно добави Ирина. — Остарее ли, човек се сеща за глупости. — После стана и отиде да донесе още една препечена филийка.

И Греъм, и Ирина бяха писатели. Той бълваше един след друг завладяващи криминални романи с живописни описания под псевдонима Луис Шарп. Ирина беше поетеса и се радваше на неголяма, но предана аудитория почитатели. Твърде срамежлива, за да провежда литературни четения, седнала до огъня тя редеше стиховете си бавно и внимателно, като на всеки четири години издаваше тънко томче нежна, затрогваща поезия. Новият сборник се наричаше „Предачката на спомени“ и тя скоро щеше да го завърши.

Вечерите прекарваха пред радиото, или, което ставаше по-често, водеха литературни дискусии. Марго беше слушател при спора, дали лейди Макбет е имала деца или не. („Разбира се, че е имала. Защо иначе ще говори за кърмене от майчината гръд?“ „Това е метафора, мила. Тактически номер, за да накара Макбет да убие Дънкан“.) Случваше се Марго да поеме ролята на мълчалив арбитър в разгорещен дебат дали поезията на Силвия Плат е по-добра от тази на Тед Хюз. („Как можеш да ги сравняваш? Нямат нищо общо! Все едно да опитваш да ме убедиш в ползата от осите“. „Моля?!“) И така до безкрай.

Изпълнена с любопитство, Марго прекарваше цели следобеди, наслаждавайки се на творбите на Плат, Хюз, Шекспир, следваха Платон, Вергилий, Дикенс, Ъпдайк, Паркър, Фицджералд и Бронте. Книгите, с които разполагаше в „Сейнт Антъни“, бяха втора ръка, с разръфани корици, получени в сиропиталището от благотворителни разпродажби или дарения, и беше въпрос на чист късмет дали ще попаднеш на роман, издаден от „Милз енд Бун“[1], или на някой от Афра Бен[2]. Най-често уцелваш първото. А сега, заредена с въпроси, които търсеха отговор — дали Хийтклиф е бил ирландец или не, словесни двусмислия, които се нуждаеха от изясняване — дали Хамлет и Офелия са били свързани от братска или плътска любов, Марго четеше целенасочено и безспир. Беше решила, че и тя ще каже думата си във вечерните спорове и няма вече да немее, чудейки се дали Калибан[3] и Еней са имена на хора или на небесни тела. А и наред с това предизвикателствата на живота започваха да я привличат.

Тук му е мястото да кажа, че забележката на Нан за неспособността ми да съзирам всичко в духовния свят, се бе загнездила в ума ми. Много пъти виждах ангела хранител на Ирина, но този на Греъм не бях зървала никога. Липсваше ми компанията на ангелите от „Сейнт Антъни“. Чудех се защо не са около мен през цялото време, защо не съм обкръжена от демони и духове и защо понякога се чувствам като човек от плът и кръв.

Знаех, че Грогор е тук. Чувствах, че притежава силата да бъде невидим за мен, когато поиска. А може би трябваше да съм по-наблюдателна!

Една вечер, когато Греъм, Ирина и Марго обсъждаха стихотворението на Плат „Три жени“ и Греъм беше изтърсил някаква шега за филма на Полански „Бебето на Розмари“, двамата избухнаха в смях. Марго си отбеляза наум, че на всяка цена ще гледа филма, за да не изпадне пак в неловко положение. Както се смееше, Ирина стана и тръгна към кухнята за чаша вода. Внимателно затвори вратата зад себе си. Усмивката й угасна. Облегна се на кухненския плот и се втренчи през прозореца в тъмнината навън. По бузите й потекоха сълзи, които закапаха в мивката.

Тръгнах към нея, за да я успокоя, но забелязах, че от едната й страна се появява мъж. Прегърна я с ръка и сложи глава на рамото й. За миг помислих, че това е нейният ангел хранител, но разпознах костюма на райета и гъстия дим, който струеше от мястото, където трябваше да бъдат краката. Прегръщаше я като любовник, шепнеше в ухото й, галеше косата й.

Ангелът хранител на Ирина се появи зад прозореца. Лицето му издаваше гняв, примесен с безпомощност, ръцете му блъскаха по стъклото, съдейки по движенията на устните му, молеше да го пуснат вътре. Сякаш някой го беше заключил навън. Поглеждах ту Грогор, ту ангела. Не разбирах какво се бе случило. Думите, които Грогор шептеше на Ирина, я разстроиха съвсем, а незнайно защо нейният ангел хранител не беше в състояние да предприеме каквото и да било.

— Ей, ти! — пристъпих аз напред.

Без да сваля ръката си от рамото на Ирина, Грогор извърна глава и се ухили в лицето ми. Отклоних погледа си от противните му черни очи, чиито зеници плуваха в катранена пихтия, и от странната изтъняла кожа на лицето му, която бе като направена от восък.

— Искал си да ме видиш.

Той бавно се обърна към Ирина.

— Ей — настоявах аз, — на тебе говоря!

Преди аз или ангелът хранител на Ирина да направим нещо, Грогор бръкна в гръдта й с такава лекота, сякаш бъркаше в шкаф, и сложи нещо там. Ангелът на Ирина заблъска с юмруци по прозореца, но скоро изчезна. Изчезна и Грогор, но само след миг застана пред мен. Заразглежда ме от горе до долу.

— Така значи действаш — проговори той с непознат за мене акцент, но гласът му звучеше изненадващо носово.

— Отговорът ми е „не“, затова се махай.

Той се засмя и с отвращение установих, че няма зъби, а наместо уста на лицето му зее мокра, сива дупка.

— Нандита е идвала да те види, така ли? Обзалагам се, че не ти е казала всичко.

— Сигурна съм, че ми каза достатъчно.

Изплю се срещу мен. Всъщност ме заплю с черна, лигава слуз, излязла от дълбините на гадната му уста. После изчезна.

Избърсах лицето си, но ми прилоша. Ирина се съвземаше. Изглеждаше така, сякаш ужасен товар се е смъкнал от плещите й, и то тъкмо навреме. Вратата на кухнята се отвори. Беше Греъм. Тя избърса очите си с ръкав и обърна усмихнатото си лице.

— Добре ли си, мила?

— Забравих за какво съм дошла — отвърна тя и вдигна чашата с вода. — Нали ме знаеш?

Той кимна колебливо и я изчака, за да се върнат заедно в дневната.

Тази нощ легнах до Марго и я покрих с роклята си. Ядосвах се на другите двама ангели, които щъкаха из къщата. Ако бяхме обединили усилията си, можехме да изритаме Грогор оттук. Но тия двама не се отзоваха на молбата ми да се срещнем.

Преди зазоряване забелязах застаналия под лампата като буреносен облак Грогор да се надвесва над мен. Направих се, че не го виждам.

— Ирина страда от особено мъчително заболяване — обади се той по едно време. — Много неприятен начин да си иде от този свят, горката. Разбира се, единственото, което всички вие можете да направите, е да отведете Марго оттук и Ирина ще се почувства много по-добре.

— Защо Ирина? — просъсках аз. — Тя няма нищо общо с това. То е между мене и теб.

Грогор доближи лицето си до моето така, че усетих дъха му. Стиснах зъби.

— Мене и теб, казваш ти! А кой според тебе стои между нас двамата?

Обърнах му гръб и се сгуших плътно до Марго. Вбесен, той хвърли топка катран по мен. В същия миг вдигнах ръка — около леглото се спусна предпазен щит. Като купол от светлина щитът отнесе черното вещество, а Грогор избледня до сивкава мъглявина, разстлала се около щита и почти закрила блясъка му. Наложи се да събера всичките си сили, за да съхраня предпазния купол цял и да не позволя на Грогор да мине през него.

Накрая той се предаде. Възвърна противния си получовешки образ и се притисна от външната страна на преградата.

— И да знаеш! Тя може и да не умре!

Какво ми оставаше? С всеки ден, прекаран близо до Ирина, Марго ставаше по-ведра, по-щастлива и видимо преодоляваше емоционалните кризи от пребиваването си в „Сейнт Антъни“. С огромна болка наблюдавах как болестта избуява като отровен бурен в тялото на Ирина. Не мина много и тя се оплака, че кожата я сърби. Една вечер видях в светлината на огъня, че лицето й има нездрав жълтеникав цвят. Марго също го забеляза.

— Добре ли си, Ирина? — попита няколко пъти тя.

Ирина се направи, че не е чула въпроса.

— Наричай ме мама — настоя тя.

Следобед Марго четеше или се надвесваше от прозореца на стаята си, загледана в играещите в градините наоколо деца. Как жадуваше за приятел!

— Прекарвай повече време с мама, дете! — настоявах аз. — За да не съжаляваш след време.

Тя затваряше прозореца и се понасяше надолу към кухнята, където седнала по халат до масата Ирина с мъка преглъщаше супа. Ръцете й бяха твърде немощни, за да придържат чашата, а свитото й гърло поемаше храната капка по капка. Марго мълчаливо сядаше насреща й. Вдигаше лъжичката и я поднасяше към устата й. При всяка нова лъжичка мама стискаше ръката на детето в кокалестата си длан. Безмълвни, двете не откъсваха очи една от друга. Когато приключеха с храненето, последните остатъци от супата бяха изстинали, а лицето на Марго — обляно в сълзи.

Трудно ми е да обясня защо търсех Грогор. Не беше само желанието да не загубя мама. Марго ми беше като дете, като мое дете. Случваше се, и то неведнъж, нейните преживявания и тревоги да не са мои. Превръщахме се в две различни същества.

Казах на Грогор, че ще си тръгна, но нека Марго остане. Обещах да говоря с Нан и да уредим някой друг да стане ангел хранител на момичето, ако това ще реши въпроса. Не знаех дали е възможно, не бях сигурна дали е разумно дори, но исках да опитам. Погледът на Греъм, когато виждаше как мама се залежава все повече, направо ме убиваше.

Отговорът на Грогор ме озадачи:

— Интересно — рече само той и изчезна.

Макар че мама издържа стоически още няколко месеца, почина в болка и лишена от достойнство. Имаше и моменти на милост. Нейният ангел хранител се появяваше често, особено към края, укрепваше мускулите й, за да има сили да седне в леглото, показваше й насън кътчета от рая, убеждаваше я да каже на Марго и Греъм думите, които искаха да чуят. Че ги обича, че винаги ще бъде с тях. И че изобщо не е възможно Хамлет и Офелия да са били свързани от братска любов. Греъм трябвало да провери дали е наред с главата, щом му е хрумнала такава мисъл. Потвърди мнението на Марго относно теорията й за Калибан — безспорно е жена.

Погребението се състоя в една мъглива понеделнишка утрин на месец октомври. Шепа близки, няколко ангела и един свещеник се бяха скупчили до гроба. Когато започнаха да спускат ковчега, се отдалечих от групата, затискайки хлипанията си в полата на роклята. По-късно се обърнах и видях как Марго крие сълзи в юмруците си, а Греъм ми се стори смален, с посивяло каменно лице. Тук съм, за да им помогна да преодолеят това. Поех с широка крачка към Марго, прегърнах я през кръста и й казах да хване под ръка застаналия отляво на разстояние от нея Греъм. Тя се поколеба. Знам, че ти е трудно. Досега беше по-близка с мама, но сега Греъм има нужда от теб. А и ти от него — поощрих я аз.

Тя пое въздух. Свещеникът четеше от Светото писание: „Ангелът на Господа се опълчва около ония, които Му се боят, и ги избавя…“[4]. Видях, че Марго предпазливо протяга ръка към лакътя на Греъм. Той се отърси от вцепенението и като разбра какво прави тя, леко се приближи, за да не стоят далече един от друг.

— Добре ли си, татко?

Греъм премигна. След няколко секунди кимна утвърдително. Първото обръщение „татко“, което чуваше, му вдъхна сила. Той обгърна пръстите й с грубата си длан. Готова съм да се закълна, че се усмихваше.

Отне ми години да разбера как е възможно един демон да убие човешко същество. По-късно Нан ми обясни, че не я е убил той, а нейното собствено чувство за вина. Или най-малкото, вината за направения в миналото аборт е осигурила благодатна почва за развитието на бацила на болестта, който Грогор беше поставил в гръдта й. Обяснението не ме накара да се почувствам по-добре, напротив, то пося в мен едно друго семе — на отмъщението.

[1] Английско издателство на любовни романи. Основано през 1908 г., по-късно купено от известното издателство „Арлекин Ентърпрайсиз“. — Бел.прев. ↑

[2] Драматург (1640–1689) от епохата на Реставрацията, една от първите професионални писателки в Англия с голям принос за развитието на любовния роман. — Бел.прев. ↑

[3] Едно от главните действащи лица в трагикомедията на У. Шекспир „Бурята“, превърнало се в синоним на „благородните диваци“. — Бел.прев. ↑

[4] Псалми: 34:7. — Бел.прев. ↑

11
Кратък филм за арогантността

Искам да ви предупредя. Като тийнейджърка не бях цвете за мирисане.

За жалост, беше по-силно от мен. Знаете какво имам предвид.

Навърших тринайсет и изведнъж целият свят се побра в пликче с лепило. Разбрах, че това вълшебно вещество има способността не само да крепи плакатите с образа на Дони Озмънд на стената на стаята ми, но и да ме отдалечава от скръбта, настанила тежките си кални ботуши под масата за хранене след смъртта на мама. Малко след записването ми, управата на местното училище искаше да ме изритат от там. Татко се пребори с тях. Оценките ми по английска литература бяха най-високите в класа и те се съгласиха да остана, при условие че престана да бягам от час и спра да подмамвам другите ученици да употребяват наркотици.

Няколко години след смъртта на мама се мъкнех като вълк единак, нощем пишех изпълнени със страдание стихове, за да умъртвя тишината, дружах с лоши приятели, гледах как татко седи по цели дни вцепенен, вторачен в отдавна спрелия часовник над камината. Най-сетне започна да пише нов роман. Четях черновите и подробно излагах мнението си. Той се усмихваше на рано развилата се у мен способност да откривам непълноти в сюжета и слабости в изграждането на литературните герои. Вдигаше пишещата машина от бюрото и я тръсваше на моята тоалетна масичка.

— Хайде, пиши!

И аз пишех.

В началото излязоха куп глупости, но после се появиха няколко прилични разказа. Имаше и любовни писма. За един непохватен дългуч — Сет Бьомер, който все не можеше да си намери място. Зализваше с брилянтин косата си така, че тя падаше като крило на умряла гарга и закриваше половината му лице. Рядко поглеждаше човек в очите, а ръцете му винаги бяха мушнати дълбоко в джобовете. Но аз бях едва на шестнайсет, а той на двайсет. Обичаше да лети с колата си по пътищата! Как да не го обичам!

Гледах как Марго сама копае трапа, в който щеше да падне. Доста си говорех сама. Наречете ме циничка. Била съм там в буквалния смисъл, вършела съм всичките тези неща, а сега направо ми се повръщаше от тях. Сет беше крайъгълният камък. Започнах да осъзнавам колко далеч съм отишла по пътя към саморазрушението.

Магията беше изчезнала. Все едно гледаш лоша трагикомедия — знаеш точно кой кой е, какво и кога ще се случи. Беше потискащо. Изплаших се. Виждах неща, за които не бях и подозирала до момента. Нямам предвид духовни неща. Не става въпрос за аура или всепроникващо познание. Говоря за последствията от престоя ми в „Сейнт Антъни“. Макар че бяхме работили упорито, за да предотвратим вредите, които сетне разбиваха живота на децата, минали през сиропиталището, резултатите бяха налице. Сет беше един от тях.

Марго се запозна с него на купон с преспиване в дома на най-добрата си приятелка Софи. Сет беше неин братовчед. Останал сирак от съвсем малък, той беше живял дълги години със семейството на Софи, и макар да бе наследил просторната ферма на родителите си, предпочиташе да прекарва вечерите в пренаселената с котки едноетажна къщурка на леля си. Софи бе започнала да организира нощни купони и Сет се явяваше на тях с възглавница и одеяло под мишница.

Кратък филм за арогантността.

Сцена: кухня. Време: здрач. Настроение: почти злокобно. Шестнайсетгодишно момиче слиза предпазливо по стълбите. Тършува в шкафовете за парацетамол — често получава крампи и не може да спи от болката. Не вижда силуета на седящия до кухненската маса човек, който чете и пуши. Той я гледа няколко минути. Видял я е по-рано, когато Софи и вятърничавите й приятелки се гримирали. Тя е висока и слабовата, с плосък корем и тесен ханш, с гъста платиненоруса, дълга до кръста коса. Устните й са сочни, очите — дръзки, а смехът — откровено непристоен. Мъжът наблюдава как тя преравя рафтовете и най-сетне оповестява присъствието си.

— Ти да не си крадец?

Марго се извръща и изпуска хапчетата на пода. Силуетът до масата се навежда напред и махва с ръка като кралска особа. Луната се показва и става ясно, че това е братовчедът на Софи.

— Здрасти — вяло се обажда той.

— Здрасти! — изкисква се тя смутено, а аз се чувствам неудобно заради нея. — Защо седиш тук?

Вместо отговор, той потупва отсрещното място на масата. Тя послушно сяда срещу него. Сет дръпва дълбоко от цигарата, за да провери търпението й. Пресмята как да я хване на въдицата си, без да се напряга особено. Марго успешно издържа изпитанието.

— И така — подхвърля той, почесвайки бакенбардите си с палец. — Аз не спя и ти не спиш. Защо не оползотворим времето с нещо по-интересно, вместо да зяпаме луната?

Нов кикот. Той също се засмива, напомня ми моя смях на тийнейджърка.

— Например да опечем кекс ли? — подмята тя.

Той хвърля фаса си в мивката, обляга лакти на масата, подпира с длани брадичката си и я поглежда втренчено.

— Не си глупава. Знаеш какво имам предвид.

— На Софи няма й хареса, ако спя с братовчед й — върти очи тя.

Той се обляга назад, вади нова цигара иззад ухото си и се прави на обиден.

— Някой да е казвал такова нещо?

— Не съм глупава и знам какво имаш предвид.

Вече никой не се усмихва. Погледът й не слиза от лицето му. Оказва се, че тя е доста по-умна, отколкото е предполагал.

— Цигара?

— Да, разбира се.

— Виж, Марго…

— Какво?

Аз го накарах да изрече следващите думи:

— Какво ще кажеш да идем да се разходим в парка?

Марго дърпа от цигарата, като се мъчи да не се задави.

— Не знам да има паркове наоколо.

— Сигурен съм, че ме разбираш.

Навеждам се към нея и й казвам отчетливо: „Недей“. Знам, че говоря напразно. Никой не можеше да ми казва какво да правя дори когато навърших четирийсет, камо ли на шестнайсет! Затрудненията не ми пречеха, само засилваха решителността ми. Замислих се каква тактика да приложа. Единственият изход беше да се отдръпна и да я оставя да прави каквото иска, а когато то приключи, когато ужасната грешка бъде сторена, да предприема необходимото, за да съградя нещо добро от отломките. Като поука и мъдрост например.

В колежа не посещавах часове по психология. Не бях чела и Фройд. Но по онова време прозрях нещо, което хвърли ярка светлина върху избора на един живот, избор, който никога не разбрах, нито напълно забравих.

Марго не се разстройваше твърде от кавгите със Сет.

Наистина. Приемаше плесниците, ритането, присмеха и лъжите със съзнанието, че целувките ще бъдат по-сладки, че обещанията и нежните жестове ще бъдат по-вълнуващи, ако са поднесени след нанесената рана.

Веднъж Сет се изкатери по водосточната тръба до стаята на Марго в малките часове на нощта и я уговори да се разходи с него в колата му. С известна неохота се залепих за тях, а те поеха към един бар в града, на петнайсетина километра оттук. Под звуците на гърмящия глас на Джони Кеш по радиото Сет каза:

— Обичам те, сладурче!

— Аз те обичам повече, Сет!

Сет намали звука.

— Сигурна ли си?

— Да.

— Би ли умряла за мен, Марго?

— Разбира се!

Последва мълчание.

— А ти би ли умрял заради мен?

— За теб аз бих убил, Марго!

Тя замря. Размърдах се неспокойно на мястото си.

След по-малко от час Сет я повлече навън и я блъсна в една стена.

— Видях те! — изкрещя той, размахвайки пръст пред лицето й.

— Какво си видял? — с пресекнал дъх попита тя.

— Онова момче! Гледаше го!

— Не, не съм.

— Не ме лъжи!

— Сет, но аз обичам теб! — извика тя и обгърна лицето му с длани.

Той я зашлеви с все сила. После я целуна нежно.

И колкото и странно да бе, тя се наслади на всеки миг от разигралото се евтино представление.

Докато Марго крачеше нервно из стаята, кършейки ръце, и се чудеше как да съобщи новината, реших да се посъветвам с Бони — ангела хранител на Греъм. Всъщност това беше неговата починала по-малка сестра. Тя обаче кимна и изчезна. Тъкмо се усъмних в тактиката й и тя се появи, водейки някого със себе си.

Беше Ирина, по-млада с трийсетина години, с гладко лице и ясни очи, облечена в дълга бяла рокля. Но от гърба й не се стичаше вода. Тя ме погледна, протегна ръка и ме погали по лицето. Закрих устата си с ръка, а очите ми се напълниха със сълзи.

— Мамо — въздъхнах аз и тя ме притисна до гърдите си.

След малко се дръпна назад и взе лицето ми в ръцете си.

— Добре ли беше, милата ми? — попита ме тя.

Сълзи задушиха отговора ми. Исках да й кажа много неща, да задам много въпроси!

— Липсваше ми — успях да отроня едва.

— Миличката ми. И ти ми липсваше. Но всичко ще се оправи. — Тя погледна към Греъм. Знаех, че е дошла, за да бъде с него.

— Колко ще останеш? — бързо попитах аз.

— Нямам много време — погледна тя към Бони. — Мога да идвам само когато е нужно. Скоро ще се срещнем пак.

Изтри сълзите ми, после целуна ръцете ми.

— Обичам те — прошепнах аз, а тя се усмихна, седна до хъркащия на дивана Греъм и сложи глава на гърдите му.

Изтичах нагоре до стаята на Марго. Тя стоеше пред огледалото и безгласно изговаряше нещо.

— Марго — с последен дъх й извиках аз. — Мама е долу, бързо!

Тя не ми обърна внимание и продължи да репетира малката си реч. Реч, която запомних добре.

Знам, че си много разочарован от мен, знам, че и мама ще бъде разочарована. Очите й се наляха със сълзи. Но както казва лейди Макбет, стореното е сторено. Размислих сериозно и реших да задържа детето. Дали ще ме изгониш, зависи от теб.

Бях видяла бебето още когато беше дребен зародиш, гледах как мърда и се върти, докато се намести здраво като диамант върху червена възглавничка, а сърчицето му затуптя. Момченце. Моят син.

Марго завърши монолога си и продължи да се взира още няколко минути в огледалото. За миг отраженията ни се сплетоха. Близначки, от две противоположни страни — видимия и невидимия свят. Само погледът в очите ни беше различен. Този на Марго издаваше човек, застанал пред мост над пропаст. Докато моят бе на човек, който вече я е минал от другата страна.

Тя тръгна бавно надолу.

— Папа?

Греъм хъркаше на дивана. Тя го извика отново. Ирина го побутна леко и той се събуди. Марго се сви изплашено. Надяваше се, че ще продължи да спи и ще я избави от затруднението. Той скочи и се огледа.

— Добре ли си? Какво е станало? — попита той тревожно и затърси очилата си в косата.

— Нищо, нищо, папа — побърза да го успокои Марго.

— Ела и седни тук — все още замаян от съня предложи той.

Марго се подчини, като бършеше сълзите си.

— Бледа си като платно — добави той, тръгвайки към кухнята. — Добре ли си? Седни, ще направя чай. Страшно много съм спал… Сънувах мама, знаеш ли?

— Така ли? — попита Марго, а сълзите продължаваха да се стичат по страните й.

— Каза ми да се грижа по-добре за теб. Представяш ли си! — извика от кухнята той.

Марго не отговори. Сви пръстите си в юмрук, за да не изкрещи. Видях, че Ирина се приближи и я прегърна през кръста.

Греъм влезе, погледна Марго в лицето, сложи подноса на масичката и стисна ръцете й между своите.

— Какво има, скъпа? — нежно попита той.

Тя затвори очи и пое дълбоко дъх. Застанах до нея и поставих ръка на рамото й.

— Мисля, че съм бременна!

Извърнах очи. Не издържах гледката на внезапно състарилото се и покрусено лице на Греъм. Но когато го погледнах отново и видях изражението му, осъзнах, че то не издава скръб или разочарование, нито пък гняв, най-малкото към Марго.

Изразяваше поражение. Картината разкриваше спомена за детето, което той и Ирина бяха загубили, което бяха решили да махнат.

— Внимавай — прошепна му Ирина. — Тя има нужда от съвет, а не от присъда.

Доближи лицето си до това на Марго, толкова близо, че усети скръбта в душата й.

— Каквото и да решиш да правиш, трябва много, много грижливо да го обмислиш, без да отдаваш голямо значение на настоящето, а да се съобразиш с бъдещето си. — Греъм се стовари на дивана до нея, хвана ледената й, трепереща ръка, и попита: — Той обича ли те?

— Кой?

— Бащата.

— Да. Не. Не знам — прошепна тя. Сълзите капеха вече в скута й.

— Защото ако те обича, имаш шанс. В противен случай, трябва да помислиш за собственото си бъдеще.

Би предпочела да й изкрещи и да я изхвърли. Трезвият му разум я обърка съвсем. Погалих я по главата. Ритъмът на сърцето й се успокои.

— Трябва да разбера дали ме обича — промълви тя след няколко минути.

— Направи го — кимна Греъм и погледна снимката на Ирина над камината в мига, когато тя ми се усмихна на път за там, откъдето беше дошла. — За любовта няма пречки.

Спомних си, че знаех отговора. Знаех и решението. Но ми беше нужно някой друг да ми го каже, да потвърди, че искам да се отърва от бебето не защото съм лош човек.

Трябва да разберете, че мислите на Марго бяха като удари с камшик по гърба ми. Измъчваше ме най-вече невежеството на младостта, което определяше разсъжденията й. Тя не си представяше новото човешко същество, действителното дете. Отнасяше се към бременността си като към къртичина, която трябва да бъде стъпкана. Глупаво дете, мислеше си тя, а аз си представях Марго като бебе, родено и изоставено, представях си как желанието ми тя да оживее набираше мощ, докато стана несломимо. Как ще се грижа за невръстно дете? Защо е нужно да го искам дори? — мислеше си тя. Докато аз, с не по-малко чувство за вина, се питах дали нямаше да е по-добре, ако Марго беше умряла и изобщо не беше оцеляла. Виждах как в помътения й разсъдък се роят и други мисли, които не се осмелявам да спомена дори.

Тя намери клиника в Лондон, в която бяха готови да направят аборта за значителната сума от двеста лири. Съобщи на Греъм намеренията си, а той кимна и я увери, че ще й даде парите, като не забрави да я предупреди, че е болезнено, но трябва да изтърпи.

Марго съобщи на Сет, че е бременна чак след една седмица. Челюстта му увисна от изненада, после се извърна и тръгна из стаята. Тя го остави така няколко минути.

— Сет? — плахо попита тя.

Той се обърна. Широката му усмивка и блеснали очи посяха семето на съмнението в сърцето й. Не беше очаквала да се зарадва. Може би беше знак за нещо добро. Може пък да останат заедно и тя да задържи детето.

Знаех какво ще последва, все едно се въртях в добре познат танц. Наклоних се и се протегнах да удържа силата на шамара му. От удара Марго се завъртя и загуби равновесие. Хвана се за облегалката на близкия стол и се обърна към него, зашеметена и без дъх.

— Но Сет!?

От крилете ми проехтя глас, който отекна в най-дълбоките кътчета на моята душа. Не се меси! Пристъпих напред, за да спра следващите действия на Сет, но внезапно се озовах от другата страна на стената. Оттам чувах всеки юмручен удар, глухия тътен на ритниците. Аз пищях от едната страна на стената, а Марго пищеше от другата. От безсилие започнах да блъскам с юмрук.

Огледах се. Намирах се в задния двор на Сет между плевелите, окъпани в лъчите на залязващото слънце.

След миг почувствах, че някой ме прегръща. Беше Соломон, ангелът хранител на Сет. Бяхме се срещали и преди. Той хвана ръката ми, за да ме успокои.

— Пусни ме — озъбих му се аз. — Помогни ми да вляза вътре!

— Не мога. Знаеш, че е така.

— Защо сме тук, навън?

Соломон се вторачи в мен.

— Някои неща трябва просто да се случат, а други — не. Когато те правят избор, ние сме безсилни.

Отвътре се чу нов писък, после шум от трясване на врата. Настъпи тишина. Соломон погледна стената.

— Сега можеш да се върнеш вътре. Сет си тръгна — рече кротко той, а аз се втурнах напред и се намерих пак до Марго.

Тя лежеше на пода, борейки се за въздух, с разбъркана, изцапана с кръв и сълзи коса. Пронизваща болка в областта на корема я принуди да седне, пищейки. Не й достигаше въздух.

— Дишай бавно и дълбоко, бавно и дълбоко — повтарях аз с пресеклив от хлипания глас.

Тя се огледа, ужасена, че Сет може да се върне и същевременно жадуваща за утехата му.

Наведох се над нея да поправя непоправимото. Диамантът вътре в нея беше изчезнал. Червената възглавничка беше разнищила плътните си влакна навред по пода.

Тръгнах да повикам помощ, като внуших на една съседка да почука на вратата на Сет. Когато никой не й отвори, тя реши да влезе и да провери дали младежът е добре. Видя Марго на пода и извика линейка.

В усилието си да свикне със случилото се, Марго реши да замине колкото е възможно по-далеч от Сет. Завъртя глобуса на бюрото на Греъм, затвори очи и протегна показалец. Аз спрях кълбото и приближих пръста й до възможно най-добрата дестинация — Ню Йорк.

12
Притъмняващ океан

Заслужава да се отбележи, че станеш ли ангел хранител (а това не е дадено на всеки), попадаш в една съвършено нова категория пътуване по въздуха. Забравяш бизнес класата. Първа класа е за мекушавите… Пробвай ангелската класа. Това значи да се настаниш на носа на машината, а ако искаш да се поизтегнеш — може да се опънеш на някое крило. Оттам се открива прекрасна гледка към облаците и залеза. Но не се самозалъгвай. Не става дума за разкошно място до прозореца. Докато си седях върху самолета и минавах над Гренландия, а после над Нова Скотия, видях не само облаци. Имах възможност да наблюдавам например ангела на Юпитер — беше толкова грамаден, че крилете — от ветрове, а не от течност — обгръщаха като пашкул гигантската планета и отбиваха непрестанно насочилите се към Земята метеорити. Погледнех ли надолу, виждах стратосфери от ангели, кръжащи над Земята, които слушаха молитви или се опитваха да помогнат на ангели хранители. Виждаха се и пътеки от молебствия, цели траектории, изградени от избора, направен от отделни хора, образуващи подобия на магистрали. Различавах ангели в градовете и в пустините, които грееха като искрящи нощни гледки, наблюдавани от Луната — обърнатата круша на континента Африка, озарените като от свещи Кейп Таун и Йоханесбург; обрамченото със златист пламък, наподобяващо кучешка глава очертание на Австралия; вещицата, яхнала метла — Ирландия, която сипеше новички монети от Дъблин, Корк, Дери и Белфаст; това не бяха светлини на градове, а сияния на ангели.

Марго потегли за Ню Йорк с идеята, че ще остане там само за лятото. Вредата, която Сет нанесе, не се сведе само до загубата на бебето, нито само до унижението, което изпита от подмятанията и намигванията на сестрите в болницата — поредната забременяла тийнейджърка, и от пълното пренебрегване на чувството й за достойнство и болката от случилото се. Когато си даде сметка какво всъщност бе извършил Сет, към всичко това се прибавиха и мъката, и чувството, че е била предадена. Осъзна, че той не я беше обичал. В живота на всеки човек има по една истина, която никога не осъзнаваш напълно. Случва се така, че се налага отново и отново да учиш един и същ урок, да правиш едни и същи грешки, докато най-сетне проумееш за какво става дума. В случая на Марго ставаше дума за неспособността й да разграничи любовта и омразата. Според мен Ню Йорк беше градът, където всичко си идва на мястото или всичко се разпада.

С мен се случваше нещо странно. В деня, в който тръгнахме за летището, забелязах, че дрехата ми придоби сребристо сияние. Реших, че е резултат от отражението на някакъв лъскав предмет. Докато пътувахме за Ню Йорк, цветът стана светловиолетов. Промените настъпваха толкова бързо, че пред очите ми той мина от виолетовия спектър в небесносиния, а като кацнахме на летище „Джей Еф Кей“ и се наложи да прибера полите на дрехата си, за да не се препъвам в салона за багаж, той вече беше тюркоазен.

Огледах се и признавам, че бях потресена, както никога досега. Бях се сдобила със способността да виждам духовния свят. Сякаш пред мен се бе вдигнала завеса и се разкриха две успоредни битиета — това на хората и друго — на духовете. Стотици, не, хиляди ангели. Какво казва Библията? Гмеж. Това е думата. Множество, тълпи, навалица — истинска цветна гмеж. Ангели, наобиколили семейства, които посрещат близките си, ангели, които помагат на шишкав бизнесмен да повдигне багажа си и да го качи на количката. Духове — не се шегувам. Появяват се на странни места, объркани, сякаш загубени. Ангелите им кръжат около тях и търпеливо ги чакат да осъзнаят, че са мъртви и че е време да си тръгнат. И най-накрая — демони.

Ще си позволя да не рисувам подробно картината на мирното съжителство на демони и ангели. Бях имала възможност да видя ясно духовния свят. Гледах, че демоните живеят сред нас също като плъхове в хамбар: дебнат, за да грабнат всяко късче плът от смъртен, и ако бъдат оставени на спокойствие, могат да причинят големи поразии.

Също като ангелите демоните се различават на външен вид. Направи ми впечатление, че независимо от формата, която приемат — мастилена сянка, гъста мъгла, лице, увиснало във въздуха, или като Грогор, облечено в дрехи създание с всички необходими атрибути, дори и с лице — те са в пряка връзка с аурата на човека, когото съпровождат. Проследих как младеж с дънки и прилепнала бяла фланелка прекосява терминала на летището, влачейки след себе си куфар — мускулест, ведър, той енергично дъвчеше дъвката си. Човек трудно можеше да си представи, че плътно до него, като добермани, се движат два демона. Едва тогава погледнах към аурата му — моравочерна, с цвят на патладжан. Каквото и да бе сторило това момче в живота си, сигурно бе, че е без съвест. Нямаше и следа от светлината, която повечето хора имат около главите си.

Марго взе единствената си чанта от лентата за багаж и се огледа, леко объркана от многолюдието наоколо, явно учудена накъде да поеме. Имаше телефонния номер на приятел на неин приятел, който бе обещал да я приюти на първо време. Добре си спомням уговорката. Приятелят на нейния приятел имал книжарница в Ню Йорк и ако Марго е съгласна да работи в магазина, с радост щял да я приеме в малката стая на горния етаж, където видях нещо като черна черга, оказала се гъста пелена от хлебарки. Помолих ангела на изхода на летището за помощ. Характерният за Бронкс акцент погали слуха ми. Спомена, че си имал приказка с неговия „човек“. Реших, че става дума за неговия „закрилян“. Човекът бе шофьор на такси и насочих Марго към колата му.

Шофьорът обясни на Марго, че знаел едно място в самия център на града, където можела да получи работа и място за нощуване. На всичкото отгоре на съседния ъгъл се намирало най-доброто истинско американско кафене. Марго пламна от възторг от този неочакван късмет. Когато таксито спираше на адреса, който бе дала, лицето й грееше като тиква в деня на Вси светии. Аз също не можех да повярвам на щастливото стечение на обстоятелствата. Опитайте се да познаете къде спряхме. Хайде, пробвайте. Не е трудно.

„Бабингтън Букс“, за нещастие, приличаше по-скоро на заложна къща, отколкото на книжарница. Собственикът Боб Бабингтън — твърде мързелив тип, който непрестанно дъвчеше тютюн, бе наследил магазина от баща си. Решението му да продължи бизнеса не бе продиктувано от страст към книгите — с такава не можеше да се похвали, и единственото, което четеше, бяха каталози за коли. Не бе и от желание да продължи традицията на три поколения Бабингтън. Просто така му беше удобно. Само тук не плащаше наем, на всичкото отгоре от него не се искаше нищо друго, освен да седи и да пуши. От десет километра разстояние си личеше, че Боб пет пари не дава за бизнеса. Боядисаните в черно стени отвън, первазите на прозорците, покрити със саксии с оклюмали цветя и празни бирени кутии, както и целия вид на книжарницата бяха отблъскващи почти колкото отворен гроб. Вътре положението не беше по-добро.

Без да се смущава от неприятната гледка, Марго бутна вратата и поздрави високо с небрежното „Ехо?“. Нещо обичайно и за всички посетители, защото никога не бяха сигурни дали не влизат в книжарница, която не работеше. В най-отдалечения ъгъл съзря чорлавата коса и мустаците на някакъв човек, над който се виеше стълб дим, а под косата бе широката усмивка на нарисувано лице, което се оказа, че покрива част от шкембето на Боб. Другата част висеше навън над колана на панталоните. Той хвърли бърз поглед на русите плитки на приличащото на циганче момиче, появило се на вратата му, и мигом го осени мисълта за белезници. Уха!

Все едно. Боб държеше на думата си и посочи на Марго стаята, която бе обещал в замяна на нейната „помощ“ в магазина на приземния етаж. Скърцайки със зъби, ги последвах по стълбите, подритвайки Пайрът — слепият, проскубан котарак на Боб, като междувременно пуснах малко светлина, за да пропъдя хлебарките и плъховете.

Марго се сви под лекьосаните чаршафи на канапето, което очевидно щеше да служи и за легло, замисли се за това, колко много й липсва Греъм, и докато плачеше, заспа. Аз, от своя страна, крачех напред-назад по скърцащия под и наблюдавах как цветовете на дрехата ми продължават да се променят и под въздействието на смрачаващото се небе добиват все по-тъмносини оттенъци. Чаках появата на Нан, която не пропускаше нито една по-съществена промяна с мен. Но напразно. Налагаше се да се справям сама.

Оказа се, че няма защо да се напрягам прекалено. Ще кажете, че е имало няколко сигнала за това. Ако светът на духовното бе разтворил вратите си пред мен само преди часове, то същото важеше и за материалния свят. Погледнах през прозореца и забелязах, че на около метър над улицата се носят облаци. Изведнъж проумях, че тези „облаци“ са всъщност носители на болести, а хората се движат сред тях най-спокойно. Седнах и се загледах. С ужас установих как един мъж влиза в облак и излиза със саркома, който се извива към венците и кожата му. След него жена с енергична походка отнесе заразата на древната болест шарка. И в двата случая дадох знак на ангелите им, но и в двата случая получих в главата си идентичен отговор, все едно по гласова поща: „Вгледай се по-внимателно, новобранец. Всеки вирус носи нов урок“.

Отне ми много, много време, преди да започна да гледам на нещата от този ъгъл.

Както сигурно се досещате, стаята на Марго бе нещо като хотел „Калифорния“ за микробите. Прекарах цялата нощ в това да пазя дробовете й от спори, които се носеха във въздуха, и от тежката форма на грип, наместила се във възглавницата, на която бе сложила главата си. Това се оказа детска игра в сравнение с една далеч по-трудна задача. Остатъкът от нощта прекарах в заличаване на следите, оставени от три демона по пътя на Марго, демони, чиито лица така и не успях да видя.

По-добре да обясня. Разбрах, че демоните не ти нашепват разни неща и не те смушкват с лакти. Те са вещи познавачи на човешките слабости. Подтикват сродните души, онези, които са в душевна хармония, към брак, като не пропускат да открият и най-дребната пукнатина в техния съюз, а сетне работят с години, за да я разширят, докато накрая разводът скъса връзката, раздели децата и дори и внуците им така, че пропастта между тях да просъществува поколения наред. Демоните набелязват мишените си за продължителни периоди в бъдеще. В същото време действат на глутници. Три демона се опитваха да осъществят план, който бяха замисляли от години — да убедят Марго да не се вслушва в никого и да живее, както й се иска.

Видях следите им още щом прекрачих прага на книжарницата. Първата от тях беше на Боб. Мисълта, която му хрумна, когато видя Марго, бе за белезници. Последва я друга, която премина през съзнанието му като филм — щеше да я държи горе, в стаята, седмици наред, месеци, а може и години. Щеше да я накара да готви, да чисти и да избие от главата й всяка мисъл за бягство. Болезненото му чувство за човечност прогони тази идея, но тя продължи да се връща. Заедно с десет други ангели заобиколихме леглото на Боб и изпълнихме сънищата му със спомени за майка му. Когато най-сетне светлината около главата му доби яркост, се появиха и трите други сили в къщата. В този момент научих, че в своя свят ангелите се подреждат по ранг. Четири от тях извадиха мечове. Те бяха ослепително бляскави и ако успееш да задържиш погледа си върху тях, разбираш, че са направени от кварц. Какъвто и да бе материалът — свършиха работа. Демоните се оттеглиха и планът им се провали. Но аз не исках да оставям нещата на случайността. Остатъкът от нощта прекарах с другите ангели в планиране на нов курс в живота на Марго. След това те си тръгнаха, за да свършат тяхната част от работата.

На сутринта дрехата ми беше индиговосиня, а аз самата — объркана, изплашена и развълнувана. По някаква причина това се случи в момента, когато дръпнах завесата на духовния свят. Ако знаех още колко отговорности ще се струпат върху раменете ми и от още колко много защита ще се нуждае Марго, мисля, че никога нямаше да дърпам тази завеса и щях да я оставя така, както си беше.

13
Връщане на оръжието

На следващия ден имах нова цел — исках да знам как съм умряла. По-точно — кой ме беше убил.

Марго бе почти на осемнайсет, наивна като току-що излюпено пате, хубава като изящна французойка. И сякаш комбинацията не беше достатъчно опасна, та трябваше да се прибавят и мечтите й за живот, който никога нямаше да се случи — писателка с успешна кариера, майка на поне шест деца (три момчета и три момичета), която живее в голям дом с желязна ограда някъде в Ню Йорк и пече ябълкови сладкиши за една подобрена версия на Греъм. Направи ми впечатление, че докато седеше наведена през прозореца на стаята и наблюдаваше измитите от мръсния дъжд улици и жълтите таксита, мечтите и фантазиите й оцветиха въздуха около нея във виолетово. Не можех да се отърва от парализиращата мисъл: Кога се промени всичко? Къде се объркаха нещата?

Дали причината бе в Хилда? Или в Сет? А може би в Сали и Падрег? В Лу и Кейт? Зола и Мик? Дали проблемите не се кореняха в събития, които предстояха да се случат? В брака ми с Тоби или в раждането на Тео и разпадането на брака, след което се опитах да се удавя с водка? Това бяха все моменти в живота ми, когато нещата трябваше да полетят до небесата. Млада блондинка в Манхатън във време на толкова много революции — социална, политическа, сексуална, икономическа — не би трябвало да умре само двайсет години по-късно в хотел на десетина километра оттук. Случи се, но не и под моето наблюдение.

Марго затвори прозореца, нахлузи домашнотъкани карирани панталони, тъмносин вълнен пуловер и вчеса дългата руса коса. Застана пред изправено до стената голямо огледало и се огледа. Стоях зад нея с опряна на рамото й брадичка.

— Момиче — въздъхнах аз, — налага се да си купиш нови дрехи.

Тя издаде напред устни, потупа бузите си с върховете на пръстите и внимателно огледа пухкавите си вежди, след това се завъртя, за да се види по-добре — не знам дали споменах, че панталоните й бяха с висока талия и увиснали отзад. Смръщи чело. Аз също.

Така ли съм изглеждала? Защо никой не ме е арестувал?

На приземния етаж Боб трупаше безразборно книги по рафтовете и си мислеше как да свърши по-бързо, за да отиде при кифлата си с канела. Видя Марго и отклони вяло поглед. Сънят с майка му го бе разтревожил. Нямаше и следа от похотливите мисли за това, как ще затвори Марго тук. Започнах да виждам и други страни от характера му. Той беше къртица в човешки образ. Любопитен, но без да знае точно към какво, той сумтеше и се суетеше из тесните пътеки между отрупаните с книги рафтове, чувстваше се добре сам, без какъвто и да било контакт с хората. Неговият ангел хранител — дядо му Зенов, го следваше по петите с ръце зад гърба и само поклащаше от време на време неодобрително глава при вида на хаоса от страници и обложки. Пред очите ми от двете му страни се появиха прозорци с паралелен свят, подобно на два екрана. В началото картините не бяха много ясни, но като се взрях, на едната от тях видях Боб като малко момче, криещо се в гардероба от тежките юмруци на баща си, а на другата — той, вече пенсионер, самотен и пооглупял от възрастта, все така трупаше книги.

Предложи чай на Марго, но тя отказа. След това я разведе из книжарницата. Книжарница ли казах? Извинете, това беше по-скоро литературна съкровищница. Тук имаше трудове на Платон от преди сто години, с които Боб бе подпрял единия крак на масата си, книга с автограф от Лангстън Хюз, пъхната от незапомнени времена под тезгяха, а върху издание на Ахматова обикновено оставяше чашата си. Боб не спря да мърмори колко зле вървят продажбите, как не разбирал защо на някого му е нужно да отделя книгите по география от тези по история и за какво ли още не. Най-сетне успях да привлека вниманието на Марго към тома на Ахматова. Тя взе книгата и се загледа в корицата.

— Знаеш ли коя е тя?

Мина близо минута, преди Боб да попита:

— Коя?

— Жената на корицата тук.

— Боже, харесва ми акцента ти. Я пак повтори?

— Тази жена е Ана Ахматова. Една от най-интересните поетеси на нашето време.

— Ъхъ…

— А това… — Марго измъкна том с произведения на Шекспир от една купчина и я разлисти. — Това тук е подписът на сър Лорънс Оливие. Книжарницата ти съдържа произведения, достойни за най-добрата колекция в света. — Тя не сваляше от лицето на Боб пълен с очакване поглед.

Кимнах одобрително. Права беше. Боб запристъпва от крак на крак.

— От колко време е тук?

— Че откъде да знам — вдигна той безпомощно ръце.

Тя продължи да рови между книгите. Боб се огледа ужасен, все едно очакваше всеки момент служители на Светата инквизиция да връхлетят. Най-сетне Марго спря и сложи ръце на кръста си.

— Виж какво… — започна тя замислено, докато крачеше напред-назад.

— Какво? — не се сдържа след известно мълчание Боб. — Кажи де. — Той подръпна фланелката над оголилия се корем.

— Имаш нужда от по-нови неща.

— Какво, дрехи ли?

— Не! По-съвременни книги. Тук има прекалено много класика. — Нова разходка между рафтовете. — Къде тук се правят разпродажби?

— Какви продажби?

— Извинявай, имам предвид места — дворове, гаражи, където хората разпродават вещите, които не им трябват повече.

— Ами…

— Може да намерим там съвсем евтини книги.

— Ние ли?

— Ще отида да поогледам наоколо, за да набавим нова стока.

— Ей, Марго…

Вече на вратата с палто в ръка тя се обърна.

— Какво?

— А, нищо — почеса Боб корема си. — Просто… Желая ти късмет.

Тя се усмихна и излезе навън.

За онези, които не си спомнят — не са били родени или са живели по онова време на пустинен остров — Ню Йорк в края на 70-те години напомняше на неспокоен, беден, населен с престъпност и наркомани, бълващ мизерия дискоклуб, отворен двайсет и четири часа седем дни в седмицата. Сега, когато се връщам към това време, се изпълвам с тревожност и бдителност. От мястото, където се намирах, можех да различа по десетина различни ангела за всеки човек. Някои бяха в бели одежди, други — в нещо подобно на пламъци, трети пък, огромни, пулсираха от светлина. Нищо чудно, че градът туптеше с усещането за непобедимост, сякаш бе снабден с криле, които можеха да го вдигнат при нужда. Улиците, по които Марго пое в онази сутрин, бяха белязани например с наскоро пролята кръв и репортери, и плъхове бързаха по стъпките на убийствата на прочулия се с мрачните си действия „Сън ъф Сам“[1]. От известно време хората тук тръпнеха от страх и подозрение, бяха толкова изплашени, че дъх не им достигаше, а тротоарите им се виждаха твърде несигурни, за да се движат по тях. Сега, скоро след преживяния ужас, животът отново се събуждаше, макове надничаха между плочите, по които допреди дни крачеха полицаи. Спомних си, че точно затова се чувствах в безопасност, въпреки четирите нападения през последните осемнайсет месеца. Мястото ми харесваше не заради кафенетата, които бяха удвоили броя си, не заради поетите битници по Шесто авеню или революционно настроените младежи, а заради здравословното постоянство, с което пулсираше градът и усещането, че мога да преодолея всички препятствия от миналото и да потърся нови предизвикателства.

Бе започнало да вали. Марго покри глава с палтото си и се опита да се ориентира. Беше сбъркала ляво с дясно и скоро се озова на улица в източната част на града, от двете страни на която се издигаха жилищни сгради. Отдавна не беше виждала толкова много къщи, струпани на едно място, наредени като дървени трупи под навес. Спря и в продължение на няколко минути наблюдава бяла сграда, към която водеха няколко стъпала. На метър-два пред нея чорлав младеж и висока чернокожа жена с яркожълта макси рокля нареждаха в каросерията на пикап кашони и кутии, които изнасяха от входа на жилището. В момента очевидно се караха. С ококорени от възмущение очи жената размахваше длани и говореше развълнувано. Марго тъкмо приближи достатъчно, за да чуе за какво се води спорът, когато младежът пусна своя кашон и бързо се отправи към входа. Жената спокойно, все едно нищо не се беше случило, продължи да пренарежда кутиите.

— Здравейте — приближи до нея Марго. — Изнасяте ли се?

— Само той — уточни жената, кимвайки към вратата на жилището.

Марго бе успяла да види, че кашонът, който жената държеше, бе пълен с книги.

— Не искате ли да ги продадете?

— Подарявам ви ги. Но не са мои и все пак няма да е зле да го попитам — изръмжа жената, остави кашона на тротоара и последва младежа с чорлавата коса.

Марго направи няколко крачки и надникна в кашона. Селинджър, Оруел, Толстой… Човекът имаше вкус.

Младежът се появи на входа. Отблизо съвсем не изглеждаше толкова млад. Беше с бледо като на вампир лице и щръкнала на всички посоки черна коса, а по израза на очите му личеше, че е преминал през много болка.

— Ей — обърна се той към Марго, — вие ли искате книгите ми?

— Ами… — усмихна се Марго. — Да. Не искате ли да ги продадете? Или просто да се отървете от тях? Както предпочитате — засмя се тя.

Очите на младежа изгряха.

— Откъде сте? — пристъпи той напред.

В този момент, превита под тежестта на поредния кашон, чернокожата се появи на вратата на къщата. Мъчех се да открия в паметта си тази среща.

— От Англия. По-скоро Ирландия — отговори Марго, която бе престанала вече да забелязва сипещия се върху главата и лицето й дъжд. — Току-що пристигнах. Работя сега в една книжарница.

— Коя част на Англия?

— Североизточната.

— Така ли?

— Не може ли да побързаме? — попита високата приятелка, мис Раздразнителна.

Я се разкарай — обадих се аз и видях как ангелът хранител на жената ококори очи.

— Да, права си — отдръпна се младежът от пътя й. — Местя се днес. Нямам време за сантиментални спомени. Вземете целия кашон. Ваш е.

— Сигурен ли сте?

Усетих нечия ръка на рамото си. Извърнах се. Леон — моят приятел ангел от „Сейнт Антъни“.

— Леон — възкликнах възторжено и го прегърнах. — Как си? — Погледът ми попадна на младежа и в този миг загрях кой е той.

Това беше Том от „Сейнт Антъни“, защитникът на планетата Рузефог, първото дете от сиропиталището, за което се грижих в Гробницата и което по смътните ми спомени ми бе връчило въображаемо оръжие.

— Как я караш? — попита Леон, но в момента други мисли ме занимаваха.

Том бе тръгнал отново към вътрешността на сградата и аз видях как от двете страни на главата му се отвориха два прозореца с видения. Дали това, което виждах, не бе проекция на собствените ми желания? Не можех да съм сигурна — Марго и Том — две сродни души, сбъднатата мечта на Марго с многото деца и вечери в дискусии за творчеството на Кафка край масата за вечеря. Извиках на моята закриляна. „Това е той. Малкият Том! Кажи му коя си. Кажи за «Сейнт Антъни»!“

Може би успях, а може би не. Марго грабна кашона и си тръгна, но преди това успя да напише името и адреса си на титулната страница на сборник с разкази от Филип К. Дик и я остави на прага.

Няколко дни по-късно той се отби в книжарницата и попита за Марго.

— Кой я търси? — поиска да знае Боб.

— Том. Почитателят на Филип Дик.

— Тъкмо на Филип Дик ли бе, човек?

— Тя тук ли е?

— Откъде да знам.

Том въздъхна, измъкна бележник и записа номера си.

— Бихте ли й предали това, ако обичате.

Погрижих се Боб да не забрави. И Марго да се обади на Том. Постарах се също така, когато Том я покани на вечеря, тя да се съгласи.

И така, в една дъждовна вечер двете с Марго, и двете еднакво развълнувани и с еднакво опънати нерви, взехме такси до „Ленъкс Лаундж“ в Харлем. И двете си представяхме бъдещето — дълъг съвместен живот с Том — така се радвах, че най-сетне съм успяла да променя нещо. Водех кораба на своята съдба към брегове, по които нямаше вече оставени стъпки или съжаления.

Том чакаше пред „Ленъкс Лаундж“ в черен костюм и отворена на врата бяла риза. Беше се подпрял на ограждението на тротоара с кръстосани глезени и от време на време обърсваше стеклите се по лицето му дъждовни капки. До него забелязах Леон и му помахах.

Щом зърна Том, Марго почти изкрещя на шофьора:

— Спрете!

Човекът така се стреса, че наби спирачки и закова по възможно най-неподходящия начин, почти залепил бронята на колата до тази отпред. Марго бързо подаде сумата, която дължеше, извини му се и излезе навън. Естествено, последвах я. Видях как някой от отсрещния тротоар ми маха. Нан.

Прегърнахме се, зарадвани от срещата.

— Харесвам новия цвят на дрехата ти. Сигурно вече виждаш нещата по различен начин. — Преплела пръсти с моите, тя ме поведе нагоре по улицата.

— По съвсем различен — отговорих аз. — Това ли означава смяната на цветовете? Искам да кажа защо дрехата ми придоби друг цвят?

— Чакай, чакай. Едно по едно — засмя се Нан. — Промяната е резултат на твоето духовно развитие. Изглежда си достигнала важна точка от пътя. Синьото е добър цвят.

— Но какво означава…

Тя спря и ме изгледа строго.

— Трябва да поговорим за тези двамата. — Погледът й се насочи към Марго и Том, които бъбреха и флиртуваха стеснително.

— Слушам.

— Не слушай, а наблюдавай.

Точно там, насред Ленъкс авеню, облаците над кофите за боклук и олющените фасади на сградите се разтвориха и разкриха ново видение.

Момче на около девет, с изпоцапано лице и дрехи, напомнящи на уличен гамен от 50 години на деветнайсети век, с каскет от туид, грубо тъкана риза, къси панталони и провиснало сако. Протегна ръце и отваряше уста, сякаш пееше. Миг след това го видях на сцена. Сред множеството на публиката забелязах чернокожата жена с жълтата рокля, която бяхме срещнали по-рано. Беше значително по-възрастна, с късо подстригана коса и искрящи очи, впити в онова, което ставаше на сцената. Дадох си сметка, че момчето е неин син. Завесата в дъното се разтвори и момчето изтича в прегръдките на някакъв мъж. Оказа се Том. Баща му.

— Разбра ли сега защо съм тук? — повдигна вежди Нан.

— Искаш да прекратя връзката, която може да възникне между Том и Марго.

— Искам да обмислиш добре цялата мозайка, преди да разместиш парченцата. Вече знаеш за кого се омъжва Марго. В същото време видя какъв е изходът от изборите, които Том прави.

— Но нали той все още не ги е направил? Нито пък Марго. — Млъкнах и поех дълбоко въздух. Бях започнала да се ядосвам. — Виж какво… Има причина да съм ангел хранител на Марго и според мен тя се състои именно в това, че знам нещата, които трябва да направи или да не направи. Едно от нещата, които не бива да прави, е да се омъжи за Тоби.

— И защо? — сви рамене Нан.

Защо? Опитвах се да прочета мислите й. Как започна всичко?

— Повярвай ми — подхванах аз, — с Тоби не бяхме един за друг. Разделихме се. Защо Марго да сключва брак, който ще бъде истински провал?

— Да не мислиш, че нещата с Том ще бъдат по-различни?

Стиснах очи, изправих гръб и се опитах да издишам натрупаното напрежение. Почувствах се така, сякаш исках да обясня на пещерен човек с какво се занимава науката за невроните.

— Знаеш, че открих смисъла на Песента на душите — промълвих най-сетне.

Тя примигна насреща ми.

— Така ли? И как според теб може да ти помогне?

Спрях насред улицата.

— Има още нещо, освен Песента на душите, нали? В състояние съм да променям някои събития.

— Рут…

— Мога да открия кой ме уби и да го предотвратя. Или да променя изхода на своя живот…

Стояхме пред „Ленъкс Лаундж“.

Нан вдигна поглед и срещна моя.

— Има десетки неща, които можеш да свършиш като ангел хранител, особено в твоя случай. Но не става дума за „аз мога“. „Мога“ е понятие за света на хората, мантра на тяхното его. А ти си ангел. Волята Божия е важна сега. — След тези думи тя се отдалечи.

Мой ред беше да започна играта на „защо?“.

— Кажи ми защо е важно, Нан? Дори не съм видяла още Бога. Защо да не променям събития, след като много добре знам кое е за добро?

— Знаеш ли наистина?

Съжалението, изписало се на лицето й, ме обезоръжи.

Продължих вече не така убедена:

— Може да съм мъртва, но мога отново да преживея, и то съвсем ангажирано, живота на Марго. Ами ако успея да насоча нещата така, че да не умра в разцвета на силите си и от отношенията ми със сина ми да не останат жалки следи, тогава ще мога да доживея до старини и вероятно да направя някое добро за света…

Нан бе започнала да избледнява и постепенно изчезна. Прехапах устни в безсилието си. Не ми харесваше да приключваме разговора по този начин.

— Пази се — рече тя и изчезна.

Обърнах се и погледнах зад гърба си. Тъмна мъгла и отражение в стъклото на една кола — Грогор. Намигна ми.

Стоях под дъжда с усещането, че течността по гърба ми сякаш ври. Вече не можех да кажа дори дали сърцето, което туптеше в гърдите ми, беше моето собствено, дали изборите, които правеше Марго, бяха нейни или мои и за пръв път в живота си не знаех зависи ли изобщо нещо от мен.

Беше полунощ. Хванати за ръка, Марго и Том напускаха „Ленъкс Лаундж“. Все още не бяха разбрали, че се познават от „Сейнт Антъни“. Изпитваха неудържимо привличане и копнееха час по-скоро да станат любовници.

Прегърнаха се, после дълго се целуваха.

— Утре вечер на същото място — рече Том най-накрая.

— Със сигурност ще дойда. — Марго го целуна за последен път.

Обърнах се.

Том видя такси в тяхната посока.

— Ти се качи, предпочитам да повървя пеша тази вечер — обяви той.

Колата спря пред тях. Марго бързо влезе вътре. Дълго не можеше да откъсне очи от младежа, след което се усмихна. С ухилено от щастие лице Том извади въображаем пистолет от вътрешния си джоб и го насочи към нея. За миг далечен спомен от „Сейнт Антъни“ прелетя в съзнанието й, но изчезна също толкова бързо, колкото и се беше появил. Стоях редом с Том и потънали в спомени, изпратихме таксито с поглед.

Много скоро вече седях на задната седалка до Марго, която не спираше да извръща глава назад и да търси с поглед фигурата на Том. Усмивката не слизаше от лицето й. Виждах как светлината около сърцето й ставаше все по-голяма, как се увеличаваха желанията й. А колкото до забележката на Нан: „Да не мислиш, че нещата с Том ще бъдат по-различни?“, да, мислех, нямаше начин да не бъдат.

По едно време колата спря на светофар и някой почука на стъклото. Шофьорът свали прозореца и погледна към човека отвън. Покрил главата си с кожен бележник, за да се предпази от дъжда, млад мъж надникна в колата.

— Може ли да се кача при вас? Отивам към Вилидж.

Застинах. Бих познала този глас, дори притежателят му да е скрит под най-дълбокия гроб в Египет, а над него да свири духов оркестър.

Шофьорът погледна въпросително Марго в огледалото за обратно виждане.

— Разбира се — отговори тя и се помести на съседната седалка, за да направи място за новия пътник.

Недей, промълвих аз и стиснах очи.

Светлините се смениха. Младежът със зелен кадифен костюм отметна назад дългата си коса и протегна ръка към Марго.

— Благодаря. Аз съм Тоби.

От гърдите ми се откърти протяжен вик на болка. Това бе вик на обреченост.

— Марго — отговори тя.

Заплаках.

— Приятно ми е.

[1] Терминът „Сън ъф Сам“ идва от прозвището на серийния убиец Дейвид Бърковиц, прочул се с делото, заведено срещу него през 1978 г. — Бел.прев. ↑

14
Три степени на привличане

Не знам има ли начин да предам сцената в колата и натежалото от напрежение чувство, което витаеше вътре. Дъждът трополеше по предното стъкло и напомняше на пукащо радио. Чистачките се движеха с максимална скорост, а шофьорът припяваше „Пея под дъжда“ на унгарски.

В колата се долавяха три вида или по-скоро три степени на привличане:

1. Марго хвърляше погледи към Тоби, странно привлечена от дългата му коса с цвят на есенни листа, от нежността в погледа му, от искреността на неговото „Благодаря“.

2. Първото впечатление на Тоби от спътничката му бе: „Хубави крака“. Въпреки общото ми объркване, трепнах. Той предположи, че тя си има приятел, че е студентка в Колумбийския университет (тази къса зелена поличка от туид бе много популярна това лято сред студентките) и няма начин да обърне внимание на такъв като него. Ето защо се усмихна любезно, извади бележник от джоба си и продължи да нахвърля идеи за разказа, който смяташе да напише.

3. Докато седях между двамата, изпитвах неудържимо привличане към Тоби, старата дълбока връзка на проверена в битките лоялност, която ме свързваше с бащата на моето дете — мой почитател, а преди време и най-добър приятел. Въжето, дебело почти колкото трамвайна релса, което минаваше между нас, най-сетне се скъса и ме шляпна в лицето. И сега, седнала толкова близо до него, чудесно виждах наниза от лунички под очите му и колко гладки са страните му, нещо, което доста го тормозеше и той често се взираше дали не са поникнали косми, което щеше да е сигурен знак, че е навършил двайсет и една. Потрепвах от любов и желание, от омраза и болка.

Макар да нямах дишане, което да секне, стоях вцепенена, все едно не дишам, докато той напусна колата, сбогува се набързо с лице към вратата и изчезна в мрака. Отпуснах стиснатите си в юмруци пръсти и избухнах в продължителен нервен смях. Най-сетне се успокоих, знаейки, че те отново ще се срещнат. Онази част от мен, която все още го мразеше, бе в яростен конфликт с другата, която подкрепяше идеята за повторна среща.

И тъкмо заради този конфликт направих пореден пропуск: когато се извърнах към Марго, тя тъкмо се беше навела и вдигаше лист, изпаднал от джоба на Тоби, докато е слизал от колата. Преди да успея да вляза отново в хода на събитията и да се опитам да направя нещо, тя вече четеше.

Това бе разказ или може би есе, написано с дребния му, виещ се подобно на паяжина почерк — почеркът на интелектуалец, но с отчетливо закръглени гласни, знак за дълбоко залегналата в него съпричастност. Странно наистина, но бе написан на обратната страна на лист, принадлежал някога на издание на „Декамерон“ от Бокачо от началото на века — беше толкова стар, че имаше вече цвят на яйчен крем и печатните букви така бяха изсветлели от времето, че едва се четяха.

Тоби бе от типа хора, които бихте определили като пример за гладуващ творец. Беше толкова слаб, че костюмът му от кадифе бе като спален чувал с кройката на костюм. Дългите му тънки ръце бяха вечно на петна и леденостудени. Преживяваше благодарение на чековете, които получаваше за часовете в Нюйоркския университет, и тъй като парите не му стигаха за нищо, се прехранваше най-вече с остатъците, които негов стар приятел от колежа, който работеше на количка за хотдог на улицата, завиваше за него. Спеше в таванско помещение над денонощно кафене на Блийкър стрийт. Тоби никога за нищо на света не би признал, че е беден. Беше сит от думи, пируваше с поезия и се чувстваше истински милионер, ако разполага с пълна с мастило автоматична писалка и чисти листове хартия. Беше писател. Най-лошото бе, че твърдо вярваше, дори бе готов да защитава яростно идеята, че бедността е част от характеристиката на писателя.

Така че, ако можете да си представите крехко парче хартия с избелял текст на италиански, който прозира под написан с мастило текст, ще разберете как изгледаше листът, който Марго вдигна от пода на колата, разгърна и зачете:

„Дървеният човек

от Т. Е. Послусни

Дървеният човек не беше марионетка; за разлика от Пинокио и всички наоколо той беше истински човек. В тази страна на марионетки животът бе труден за него. Никакви възможности за работа, ако няма въженца, закачени за крайниците ти и не можеш да си държиш устата в пълен покой, докато говориш. Тук нямаше офис сгради или домове, неотдавна бяха ликвидирани и всички църкви; цялата планета бе превърната в гигантска сцена, върху която куклите се перчат или се карат и с всеки изминат ден Дървеният човек се чувстваше все по-самотен. Всъщност не той беше от дърво, а сърцето му; то представляваше дърво с много клони, макар да не раждаше нито праскови, нито круши. Никога птица не беше пяла там.“

Марго не знаеше нищо за човека, пътувал до нея в продължение на близо седемнайсет пресечки, но имаше усещането, че е надникнала в неговия свят, зърнала е страница от дневника му или негово любовно писмо. Болезнената самота, сгушена сред думите, намери отзвук в душата й. За мен, естествено, текстът бе по-скоро самомнително подбиране на маниерни думи с раздразнителен тон, вонящи на жалко подобие на творчество от времето на постмакартизма. Младият Тоби Послусни не беше майстор в писането: минаха години, преди да усъвършенства перото си. Но за една млада, изпълнена с носталгия почитателка на литературата, способна да рецитира наизуст пасажи от „Брулени хълмове“, импровизирано написаният текст на Тоби бе съкровищница от изповеден символизъм.

Ала мъжът, който избута на заден план Том от съзнанието на Марго, не беше Тоби, а един от неговите герои. Всеки път, когато Марго бе навън, за да обикаля книжарниците и да търси материали, които според нея задължително трябваше да присъстват по рафтовете в магазина на Боб, мислите й се връщаха към текста на Тоби. Прашните произведения на починали автори все повече я напрягаха и въпреки че бе боядисала стените отвън в бяло и прекара цели два почивни дни да закрепи както трябва табелата „Бабингтън Букс“ над входа, хората, които се престрашаваха да прекрачат прага, не търсеха Хемингуей или Уелс. Искаха да видят произведенията на гневните гласове от гетата в Детройт или от предградията на Лондон, Манчестър, Глазгоу, или да прочетат нещо за проектите на Москва. След убийството на Кенеди, след Виетнам и аферата Уотъргейт, сега, когато серийните убийци бяха на прага на домовете им, хората имаха потребност да четат литература, даваща трибуна на гражданите.

Бях се примирила с пропуснатата възможност за връзка на Марго с Том и я подтиквах да направи по-енергично следващата стъпка — да запише литература в Нюйоркския университет, макар да знаех чудесно каква ще е цената.

Най-сетне тя се обади на Греъм.

— Здрасти, папа! Аз съм! Как си?

Отсреща се чу кратко изсумтяване.

— Марго? Ти ли си?

Тя бързо погледна часовника си. Отново не бе съобразила часовата разлика. Там, у дома, бе едва четири часа сутринта.

— Марго?

— Да, папа. Събудих ли те?

— Не, не. — Последва дрезгава кашлица и задавяне. — Няма такова нещо. Приготвях се да ставам. Струваш ми се развълнувана. Случило ли се е нещо?

Задъхана от вълнение, тя обясни набързо за какво става дума. Отсреща Греъм се развесели от избора й на думи в израза: „… за да се опитам да предотвратя възможността да се превърна в някой от филистимляните, които управляват страната ни“.

Той попита колко ще струва това. Желанието й бе изпълнено за по-малко от минута. Греъм щеше да плати таксата за университета и щеше да изплати друга малка сума за квартирата й при Боб за дванайсет месеца. Единствената му молба беше да прочете следващия му роман и да му каже какво мисли. Тя прие, естествено.

Следях отблизо събитията, които се случваха в Мидтаун Уест, кварталът, в който се движеше Марго, и предпазливо насочвах вниманието й към апокалиптичните гледки на запуснати сгради и улици, които да сравни с Таймс Скуеър. Стараех се да й внуша да избягва гангстерските войни и полицейските акции и да мисли по-скоро за невероятно ниските цени. С парите на Греъм, които постъпиха в банковата й сметка, можеше да се купи парцел от 5000 квадратни метра. Банката щеше да й отпусне заем, с който можеше да построи скромен хотел. Прокарах идеята в сънищата й, добавих и образи на просторни хотелски стаи с колосани чаршафи, розови божури във вазите до леглата, открита камина във фоайето… Чувствах се като режисьор на филм, макар да не използвах камера, а само въображението и дланта си, с която обгръщах челото на Марго. След такъв сън тя се събуждаше с мечтата за по-меко легло, за горещ душ и обслужване по стаите. Идеята за хотела обаче не успя да проработи. Университетът се оказа по-силна примамка. Тя бе достатъчно заразена от академичната атмосфера още от дома.

Ето защо топурках след нея като измъчена стара коза през Уошингтън Скуеър Парк към университета, по стълбите на старата викторианска сграда с пробит покрив и внимателно наблюдавах как се настани в една от стаите с високи тавани и черна дъска, подпряна на мраморната полица над камината. Останалите студенти — някъде около петнайсетина — бяха тихи, стегнати, готови всеки миг да избълват мнението си за постструктурализма, стига само професорът да влезе. Китайка с остригана до голо глава на име Ксиао Чен, за която се говореше, че е богата наследница, с кожено яке на моторист, обсипано с капси и високи ботуши, над които бе нахлузила калци с нишки от златиста коприна, погледна Марго и се усмихна. Огледах Ксиао Чен от горе до долу и веднага си представих шотове текила и гангстер, проснат полумъртъв в тясна уличка. Спомних си. Това беше момичето, което ме въведе в изкуството на кражбите.

Докато дърветата се покриваха с червени листа, след това побеляха от сняг, после клоните им щръкнаха голи като ръжени, Марго и Ксиао Чен изчетоха стотици страници, а аз наблюдавах изтерзана как малко по малко се създава една нова пустош в Мидтаун Уест, която след време можеше да донесе несметно състояние на предвидлив купувач.

Бях открила, че Тоби работи в Нюйоркския университет по времето, когато учех там, но минаха много месеци, докато пътищата му се пресякоха с тези на Марго. Заместваше временно професор Годивала — в отпуск, за да се грижи за детето си. Курсът на Тоби бе „Шекспир според Фройд“. Желаещите да го посещават можеха да се запишат на списъка, оставен на дъската за съобщения. Видях как Марго стои пред дъската с молив в ръка и всеки момент ще напише името си. Името Тоби Послусни стоеше най-отгоре и в същия миг запях Песента на душите за огромна изненада на останалите ангели, смесили се с тълпата студенти пред дъската за обяви. Само миг колебание и Марго надраска името си. За щастие, Ксиао Чен се появи и бързо реши проблема ми.

— Да не смяташ да ходиш на този курс?

— Да, смятам и точно затова написах името си. А ти?

— Семинарът е в понеделник сутрин в осем и половина. А и ти мразиш Шекспир. Ела в семинара за модернизма с мен.

Марго се колебаеше.

— Ще те черпя един шот, ако кажеш „да“ — тръсна глава Ксиао, измъкна молива от пръстите на Марго и задраска името й, след което я забута към списъка с кандидати за семинара по модернизъм. Там Марго записа името си и двете тръгнаха към студентския клуб.

Докато се влачех след тях, видях как семената на тревата в пръстта на Уошингтън Скуеър Парк вече набъбват и всеки миг тънките филизи ще се устремят към слънчевата светлина навън. На отдалечена пейка седеше Тоби и пишеше. Двама хлапаци се блъснаха в Ксиао Чен и Марго и започнаха да флиртуват с тях, а аз доближих Тоби.

Сред клоните на върбата зад него седеше ангел с дълга сребриста коса и продълговато сериозно лице. Излъчваше толкова ярка светлина, че отдалеч приличаше на закътан сред клони, огрян от слънцето водопад. Приближих и познах Гая, ангелът хранител на Тоби — приживе това е била майка му. Не бях се срещала с нея, докато бях жива. Гая ме погледна и кимна, устните й помръднаха, сякаш се канеше да се усмихне. Седнах до Тоби — той местеше усърдно писалката по листа.

— Радвам се да те видя, Тоби — рекох аз.

— Аз също — промърмори той разсеяно, но миг след това вдигна смутен глава.

Скочих бързо. Младежът се огледа, почеса глава и се върна към писането. Мислите и чувствата отново го завладяха — приличаха ми на пулсираща от цветове, плътни ивици и ситни искри стена, в която се появяваха пукнатини, щом се образуваше нова връзка между набъбналите като балони идеи. Това беше моят шанс.

Трябваше да попитам.

Трябваше да знам, защото, ако той бе човекът, убил Марго, ако животът ми бе прекъснат така внезапно заради него, трябваше да измисля начин да я отдалеча колкото се може по-далеч от този мъж.

— Ти ли уби Марго, Тоби?

Той продължаваше да пише.

— Ти ли уби Марго — повторих въпроса си, този път по-високо.

Гая вдигна поглед.

Изгаряща от желание да получа отговор, извиках около него паралелен свят от картини от миналото и бъдещето му, но излязоха единствено лица на негови студенти, образът на Дървения човек, танцуващ в света на марионетките, стихотворение в зародиш.

И миг от нощта, в която пътуваха двамата с Марго в таксито.

Пристъпих напред. Тоби се усмихна, сякаш се отдаде за миг на някакво свое съкровено удоволствие, и продължи да пише. И отново над главата му се появи усмихнатото лице на Марго в таксито: семена, набъбващи в зимния студ.

Потърсих с поглед Марго и Ксиао Чен, но видях, че са неудържимо привлечени от синеоките си ухажори, ето защо останах до Тоби.

— Синът ми не е убиец — застана Гая пред мен, сребриста като ново острие.

— Кой тогава уби Марго?

— Съжалявам — сви тя рамене, — но не знам. Във всеки случай не е Тоби.

След тези думи тя се отдалечи. Внезапен порив на вятъра мина през парка и вдигна полата на едно момиче. Понесоха се откъслечни ръкопляскания. Нито вятърът, нито аз можехме да смутим мислите на Тоби.

Изучавах необезпокоявана цялата палитра на неговата аура и искрено се сепнах от лошото състояние на бъбреците му и от това, колко крехки са костите му. Взирах се в спокойното му нежно лице, в златистите проницателни очи. Забелязах как бялата светлина на душата му се свива и разширява в момента, когато му хрумна идея, в пълен унисон с най-съкровените му желания. Те се изтърколваха от него като малки екрани, съдържащи проекции на надеждата да бъде обичан. Да пише книги, които ще развълнуват хората, ще ги накарат да си спомнят чувството състрадание и ще ги променят. Да получи признание и авторитет в Ню Йорк. Да даде живот на едно дете с правилната жена.

Ухажорите на Марго и Ксиао Чен си тръгнаха, момичетата — също. Щеше да мине още цяла година, преди Марго и Тоби да се срещнат истински. Наведох се и го целунах нежно по бузата. Той погледна право в лицето ми, обзет от мисълта за тъмен облак, от който се изливат порои. Разкаяние разкъса сърцето ми на хиляди късчета.

Влюбвах се отново в този мъж.

15
Кучето и магазинът за деликатеси

Междувременно Марго се отдаде активно на любовни занимания с отбора по хокей на лед на Ню Йорк. Насочи въжделенията си първо към треньора, но щом жена му разбра каква е работата, преориентира стремленията си към мъжката част на отбора по карате. Жаждата й бе така неутолима, че погълна половината състав. После „захапа“ Джейсън. Но той беше приятелят на Ксиао Чен. Откраднала атлетичните кумири на над дузина блондинки, Ксиао Чен бързо им се насити и започна да пренася вещите си в апартамента на Джейсън. Сега тя нямаше никакво основание да се прави на изненадана. От камбанарията на Марго това си беше чисто и просто надиграване на ученик с учителя му. Достатъчно е да спомена, че приятелството им приключи със сблъсък.

Аз обаче с всеки изминал ден все повече се ядосвах на Марго. Искаше ми се да й кажа колко много я ненавиждам и да й изброя най-подробно какво мразя в нея:

1. Мразя фалшивия ти американски акцент.

2. Мразя фалшивата ти отдаденост на феминизма и фанатичната ти преданост към разврата.

3. Мразя лъжите ти към папа. Когато разбере, че пропадаш, ще бъде съкрушен.

4. Мразя махленските ти разсъждения и дрезгавия ти глас на пушачка. Мразя го, защото ти никога не чуваш моя глас.

5. А най-много ме дразни това, че някога аз съм била ти.

Настъпи периодът на изпитите. Събрах група ангели и се заловихме здраво за работа, за да заставим „закриляните“ си да залегнат над книгите и да се потрудят за своето по-добро бъдеще. Но забежките на Марго с всеки Том, Дик и Хари, които попадаха в полезрението й, не убягваха от вниманието на Боб. Той си въобразяваше, че и неговият късмет ще излезе. И така, една вечер преди първия писмен изпит на Марго той поприглади бухналата си африканска прическа, напъха най-хубавата си тениска в най-тесните джинси и почука на вратата й.

— Марго?

— Спя.

— Ако спеше, нямаше да ми отговориш.

— Махай се, Боб.

— Имам вино. Червено… „Шабли“.

Вратата се отвори със замах. Марго се появи по нощница с лукава усмивка на лицето.

— Кой каза „Шабли“?

Боб сведе очи към бутилката, после погледна Марго.

— Ами да.

— Влизай тогава.

Успях да предотвратя осъществяването на желанията на Боб, но с цената на това двамата да се пренесат в кухничката. Прекомерното количество „Шабли“ успива белия човек, казваше Боб.

Така и не успях да заставя Марго да чуе отговорите ми на въпросите от изпита. Седеше в залата, захлупена върху папката, борейки се със своя махмурлук. Вдигнах ръце и се прокраднах към прозореца. В предния край на залата на катедрата на екзаминатора седеше Тоби. Настаних се до него и се загледах как пише.

Познах няколко изречения — те щяха да се появят по-късно в първия му роман „Черен лед“. На няколко пъти го чух да цъка раздразнен с език и видях как тегли дебели черти върху отделни думи или изречения, сякаш ги наказва, докато Гая сложи ръка на рамото му и го подкани да продължи. Видях, че тя се протегна напред, когато той замахна с писалката да зачертае страницата, но не можа да го стигне. След няколко минути успя. Наблюдавах ги внимателно. Докато мислите му проследяваха хоризонтите от идеи в съзнанието му, аурата му внезапно се сви и в миг той се оказа обграден от плътна бариера, подобна на помътнял лед. Един-два пъти тя се задържа за по десетина секунди. Гая продължи да го вика по име, докато бариерата се стопи. Но тя не се стопи във въздуха, а вътре в Тоби.

— Какво е това? — попитах Гая след миг.

— Страх — стрелна ме с тя поглед. — Тоби се бои, че не е достатъчно добър. Не ти ли се е случвало при Марго?

Поклатих глава. Не и по този начин.

— Проявите са различни — сви тя рамене. — При Тоби е такава. Неговият начин да се защити е с предпазен щит. Но се тревожа, че напоследък пуска преградата и пред хубавите неща. А аз не мога да я пробия.

Кимнах с разбиране.

— Може да поработим заедно върху това.

— Може — усмихна се в отговор тя.

Гая продължи с опитите да го освободи от ледения калъп, но щом Тоби превключеше на страховете си, щитът отново се вдигаше и единствено той бе в състояние да го стопи. Невъзможно й бе да се пребори. Ако се беше отърсил от тях щеше да види как Марго събира нещата си и си тръгва цял час преди края на изпита.

Последвах я навън. Тя обгърна с ръце раменете си и зарея поглед над река Хъдсън. После тръгна бързо, постепенно ускори крачка, докато накрая се затича стремително напред. Следвах я, като се стараех да не изоставам. Пот изби по лицето й, косата й се вееше зад нея като опашка на комета.

Тичахме дълго, докато накрая се озовахме на Бруклинския мост. Марго се задъхваше и пъхтейки се наведе напред да поеме дъх, а сърцето й биеше до пръсване. Погледна надолу към трафика, сетне се облегна на перилата и вдигна очи към линията на хоризонта над Манхатън. Слънцето бе все още високо в небето и тя се принуди да заслони с ръка очите си. Отстрани изглеждаше като че търси някого, премигвайки към кулите близнаци, към Кей 45. Най-сетне, олюлявайки се, приближи една пейка и се тръшна на нея.

Съжалението и объркването просветваха около нея като отблясъци на светкавица. Докато седеше така присвита над коленете си, от сърцето й избликнаха стотици малки розови светлини, закръжиха около тялото й и се просмукаха в нейната аура. Очите й бяха стиснати, а в ума й беше образът на мама. Брадичката й трепереше. Можех единствено да сложа ръка върху главата й. Успокой се, дете! Не е станало кой знае какво! Щом седнах до нея, тя заби лакти в бедрата си, подпря глава на длани и заплака. Плака и хлипа дълго. Понякога най-голямото разстояние е това между отчаянието и примирението.

Марго седя така, докато край нея профучаха ято велосипедисти. Окъпани в златисто от слънцето, те се спуснаха към хоризонта, заляха града с бронзова светлина и Хъдсън лумна в алени пламъци.

Прерових паметта си да намеря този момент, но така и не го открих.

— Да не мислиш да скачаш от моста, дете? Защото трябва да знаеш, че полицейските патрули, следящи за самоубийци, са на крачка от нас — казах аз и потропах по решетката на парапета.

Тя пак заплака. Смекчих тона. Не че ме чуваше, но можеше да ме почувства.

— Какво има, Марго? Защо стоиш тук? Защо не залегна да учиш, както бе обещала, за да изградиш нещо за себе си. — После се усетих, че отивам към мъдрости от сорта на „Всичко зависи от теб“, и смених тактиката. — Онези, с които спиш, даряват ли ти щастие? Ти обичаш ли поне един от тях?

— Не — тръсна тя глава и сълзите отново потекоха по бузите й.

— Защо го правиш тогава? А ако забременееш пак или се заразиш от някаква болест?

Тя вдигна глава, изтри лицето си и се засмя.

— Говоря си сама. Полудявам наистина. — Наведе се над скръстените си ръце и се взря напред към хоризонта, докъдето погледът й стигаше. — Наистина всеки е сам на този свят, нали? — добави тихичко тя.

Не беше въпрос. В този миг си спомних мъчителното, разкъсващо душата желание за спасение. Спомних си, че тогава, на онзи мост се почувствах отдалечена на милион километри от земята, забита в скала в пустия безкрай. Наоколо нямаше жива душа.

Но аз бях там. Прегърнах Марго и усетих още един чифт ръце върху моите, после още един, а като погледнах, видях Ирина и Уна до мен — духове, дошли от другия свят, прегърнали мен и Марго, шепнещи, че всичко е наред, че те са тук и чакат. Заплаках и докоснах ръцете им в желанието си да ги задържа колкото е възможно по-дълго, а те ме целунаха, прегърнаха ме и ми казаха, че винаги са тук и че им липсвам. Плаках, докато изплаках сърцето си. Пламъкът около сърцето на Марго затрептя като носеща се по водата свещ.

Най-после Марго стана със здраво стиснати устни. Тръгна полека надолу по пътя и спря такси, за да се прибере, а звездите скриха тайните си зад непробиваеми облаци.

Лошата новина бе, че тя, естествено, пропадна на всички изпити. В провала имаше и зрънце успех — зае първенството по неиздържани изпити в своя курс. Можеше да се каже, че провалът й беше блестящ. Боб организира тежък запой и двамата се насладиха на една стимулиращо грубиянска вечер в чест на страхотната академична катастрофа.

Добрата новина бе, че можеше да повтори първи курс. Успях да я убедя да състави нов план. Нямаше как да съобщи на Греъм, че е прахосала стотици лири в продължителен махмурлук. Затова реши да постъпи на работа на още няколко места, да спестява цяло лято и сама да плати таксата за втория рунд на началния курс.

Постъпи като сервитьорка в ирландска кръчма, където обслужваше масите вечерно време през седмицата, а през деня разхождаше кучета на богаташи от Ъпър Ийст. Погледнах лаещия пискюл в другия край на каишката и изохках. Упътили се бяхме към Соня, нямаше грешка в това.

Не сторих нищо, за да предотвратя повторния съюз със Соня Хемингуей по две причини:

Първо, Соня беше изключителна. Висока, с красиви извивки на тялото, с боядисана в яркочервено коса, която обработваше с маша по половин час всяка сутрин. Соня обичаше височините, твърдата дрога и полуистината. Дългосрочни цели нямаше. Беше освен това далечна роднина на Ърнест Хемингуей, факт (или не), който тя изтъкваше пред дизайнери, пласьори на наркотици и пред всеки, който би й обърнал внимание. Усилията й си струваха. Ползи от измислиците й имаше — стремглава кариера на модел и неспирна лавина от халюциногенен бял прах.

На второ място, въпросът дали Соня беше имала любовна връзка с Тоби, не ми даваше мира. Реших, че попадайки в положение да разбуля тази конкретна екзистенциална загадка, мога да се възползвам от ситуацията.

И така, кучето Парис послушно ситнеше редом с Марго с отпусната каишка. Обърнах се и огледах улицата, за да открия Соня. Тя продължаваше да стои от другата страна на Пето авеню. Може би ще е по-добре да се намеся, помислих си аз.

Наведох се и разроших пухкавите уши на Парис, после сложих ръка на челото му.

— Време е за обяд, нали, момче? — Парис се разлигави от ентусиазъм. Мигновено изстрелях в главата му образи на всевъзможни кучешки храни. — Какво ти се нрави най-много? Пуйка? Бекон? — В главата на Парис се появиха печена пуйка и бекон, набучени на шиш. Той излая. — Почакай, знам — казах аз. — Един тон колбаси.

При тези думи Парис се втурна напред. Беше много по-бърз, отколкото предполагах, и изненадващо силен. Повлече Марго право през улицата и принуди две таксита и един шевролет да заковат на място на сантиметри разстояние от нея. Тя изпищя и изпусна каишката. Парис хукна, въртейки опашка като витло на самолет и застави още една кола да спре, а един велосипедист се преметна през кормилото на колелото си и кацна върху количката на стъписания продавач на хотдог.

Марго изчака в знак на извинение зелената светлина и прекоси улицата като дисциплиниран пешеходец. Вече на другата страна тя хукна към магазина за деликатеси. Застанах до вратата и избухнах в смях — вторият рунд беше много по-забавен. Парис се беше насочил право към току-що докараното свинско месо в дъното на магазина и от страх да не изпусне най-голямото парче се блъсна в портативния хладилник и разсипа съдържанието му на пода. Собственикът се развика и ръкомахайки го прогони. Кучето се подчини доволно, със стиснато в зъбите голямо парче месо. Марго го сграбчи, плесна го по носа няколко пъти и го повлече назад, за да се извинят. Тя застана срещу собственика на магазина, който се мъчеше да събере разпръснатите по пода парчета.

— Много съжалявам. Обещавам да ви заплатя всичко. Моля ви, съставете списък и ще ви го възстановя някак, веднага щом това стане възможно.

Собственикът я погледна и на цветист италиански я посъветва да завре извиненията си там, където слънце не огрява. Марго обърна поглед към младата помощничка с дълга червена коса в ъгъла, чиито дрехи бяха изпоцапани в резултат от срещата й с Парис. Момичето се смееше от сърце. Това беше Соня.

— Съжалявам за случилото се — рече Марго. — Кучето не е мое.

— Англичанка си, нали? — попита Соня, докато усукваше косата си, за да я прибере.

— Нещо такова — сви рамене Марго.

— Не ми звучиш много като кралицата.

— Извинявай за блузата. Съсипана е.

Соня пристъпи напред. Имаше навика да нарушава правилата за лично пространство. Доближаваше непознати хора, като Марго в момента, така че носовете им почти се удряха. В твърде ранна възраст беше научила, и то по трудния начин, че човек реагира на сблъсък. Понякога с положителен, а друг път с отрицателен резултат. Но независимо как, тя получаваше вниманието, което търсеше.

— Хей, „нещо такова“, имаш ли среща довечера?

Марго отстъпи назад. Виждаше бялото на очите на Соня и червилото по зъбите й.

Соня направи нова крачка напред. Парис я близна по ръката.

— Твоето куче ме харесва.

— Извинявай за блузата. Чудесна е. — Марго беше възвърнала самообладанието си.

Соня погледна към виолетовата намачкана копринена блуза, вече полепнала върху гърдите й.

— Няма значение. Имам купища други като нея. Вземи. — Незнайно откъде тя измъкна черна визитна картичка и я пъхна под нашийника на Парис. — Можеш да поправиш грешката си, като дойдеш на купона ми тази вечер.

Намигна многозначително на Марго и както си беше мокра, излезе на Пето авеню.

Без куче и без каквито и да било очаквания, Марго се появи вечерта в дома на Соня в Карнеги Хил, взирайки се в адреса на черната визитна картичка, убедена, че е попаднала не където трябва. Натисна звънеца. Много скоро на вратата се появи сияещата Соня в тясна рокля с леопардов десен.

— Здравей, „Нещо такова“! — възкликна тя и изтегли Марго навътре.

Много се развеселих: „Нещо такова“! Ама че момиче!

Соня представи новата си позната на гостите си — налагаше се да крещи, назовавайки имената им, за да надвика Боб Марли, който извиваше глас през две огромни тонколони в предния край на къщата, и накрая стигна до младеж, когото представи като „господин Шекспир“, който обичал да прикарва времето си на нейните купони, задълбочен в някаква книга. Дъхът ми секна. Това беше Тоби.

— Здрасти — поздрави Марго и протегна ръка към скритата зад книгата фигура във фотьойла.

— Здравей — отвърна той иззад книгата, а когато я погледна, повтори: — Здрасти! — но този път поздравът беше по-въодушевен. — Тоби — додаде той и се надигна.

— Марго. Мисля, че сме се срещали вече.

— Оставям ви да си говорите — подхвърли през рамо Соня и се понесе към другите.

Марго и Тоби се взираха един в друг известно време, сетне неловко извърнаха погледи. Тя седна и взе книгата му. Тоби понамести токата на колана си и се отпусна до нея. Погледът му към Соня, която флиртуваше и се смееше в другия край на стаята, потвърди съмненията ми — от самото начало е предпочитал нея пред мен.

— И така — подхвана Марго. — Ти си Тоби.

— Да. Тоби.

Наистина ли е било толкова неловко? Спомнях си, че първата ни среща беше много по-динамична. И тя продължи така.

— Соня гадже ли ти е?

Тоби премигва в продължение на няколко секунди, после отвори уста, но бързо я затвори.

— Как да обрисувам отношенията ни… Когато бяхме бебета, тя крадеше биберона ми. Мисля, че в един момент съблече дрехите си и се покатери в моята люлка, но извън това отношенията ни са били винаги чисто платонични.

Марго кимна и се засмя. Гая пристъпи напред и прошепна над рамото на Тоби:

— Твоята единствена е Марго, Тоби.

Каза го ей така, направо. И което е по-важно — Тоби я чу. За миг се обърна към Гая, а сърцето му запрепуска от внезапната вест, пратена на душата му, а аз продължих да наблюдавам, поразена от учудване и смирение. Гая знаеше, че съм била Марго, и беше видяла как обвинявам сина й в убийство. Но въпреки това сега го насърчаваше да бъде с нея.

Внезапно закопнял да я опознае по-добре, Тоби се обърна към Марго. Тя бе погълната изцяло от книгата му.

— Да разбирам ли, че обичаш да четеш?

— Да — отвърна тя и отгърна страницата. — В наше време никой не възприема Шекспир, но не можеш да не обичаш „Ромео и Жулиета“, нали?

Засмях се. Тоби ставаше напълно безпомощен, стигнеше ли се до светски разговор.

Марго обаче имаше склонност да тероризира с приказките си. Вдигна глава, скръсти крака и го погледна много сериозно.

— „Ромео и Жулиета“ е шовинистична фантазия за любовта. Мисля, че Жулиета е трябвало да излее ведро с вряло масло от оня балкон.

Усмивката на Тоби повехна като цвете на пламък. Погледна настрани, чудейки се какво да отговори. Марго завъртя очи и стана да си върви. Гая тутакси зашепна нещо в ухото на Тоби. Наблюдавах как Марго търси с поглед някого, с когото да поговори. Почувствах, че вземам страната на Тоби.

Шепотът на Гая не стигаше до съзнанието му, толкова объркани бяха чувствата, които го завладяха от внезапното желание за връзка с Марго. Чувстваше се нервен и напрегнат, не разбираше защо е привлечен от момиче, което не е негов тип.

Накрая аз излязох напред.

— Тоби — казах твърдо. — Кажи й да се разкара.

Повторих го отново. И отново. Гая ме гледаше, сякаш бях изгубила ума си.

Най-после Тоби се изправи.

— Марго! — провикна се той след нея. — Марго! — повтори той и тя спря. Музиката замря. Няколко глави се извърнаха към тях. Тоби посочи с пръст към нея: — Грешиш. Тази пиеса е за две сродни души, преодолели всички препятствия. Това е разказ за любовта, а не за шовинизма.

Някой пусна отново музиката — прозвучаха първите тактове на „Застрелях шерифа“. Соня подкани гостите да се размърдат и да се забавляват. Марго погледна през навалицата към Тоби и срещна втренчените му очи. За миг изпита желание да му го върне с пренебрежителна забележка. Но нещо във вторачения му поглед я възпря. Миг след това напусна апартамента и се върна в квартирата си над книжарницата на Боб Бабингтън.

16
Вълна от изгубени души

Следващите няколко месеца прекарах в сериозни сблъсъци с демони. Ангелът на Соня, баща й, Изикиъл, отсъствал през по-голямата част от живота й, кротко крачеше из коридора на жилището, редовно възпрепятстван от зависимостта на Соня от два демона — Луциана и Пюи. За разлика от Грогор, те трудно се различаваха от множеството красиви човешки същества, които прекрачваха прага на нейния дом. Знам, че прекарваха много време със Соня, но обикновено не ги виждах.

В този период научих някои неща — демоните имаха способността да се крият забележително добре. Както милионите насекоми, които пълзят около дупките и пукнатините на пода в собствения ви дом, така и демоните се спотайват в тесните пространства в живота на хората. Наблюдавах как Соня сваля огърлица с тежък седефен медальон и докато я връщаше в тоалетката си, лицата на Луциана и Пюи надничаха отвътре. Понякога пъплеха из марковата й чанта, друг път се наместваха на ръката й като амулет. Понеже Соня беше, нека го наречем непостоянна в начина си на живот — в понеделник например може да я заварите да упражнява йога и да гълта алое вера, а във вторник да се спънете в безжизненото й, поразено от дрогата тяло, проснато по лице в собствената й бълвоч — Луциана и Пюи ту се изтягаха на огромното канапе на Соня в изцяло човешки вид, ту се смаляваха до тъмни петна в душата й. Но никога не я напускаха.

След няколко седмици Соня покани Марго да се премести при нея. Жал й било, че работи на три места и на всичкото отгоре се прибира в мизерния апартамент на Боб. Истината бе, че Соня се чувстваше самотна. Присъствието на Луциана и Пюи също бе свързано със самотата й. Не разбираше защо, когато се поддаде на изкушението на наркотиците, не се чувства толкова самотна. Реши, че това е заради въздействието им върху мозъка й. Грешка. Причината бе в Луциана и Пюи, които се увиваха около нея като бръшлян и бяха най-преданите и злотворни компаньони.

Още в началото дадох да се разбере, че няма да бродя из коридора, докато онези двамата опустошават душата на Соня. Благодарение на тях тя влияеше зле на Марго, която бе започнала да пробва малко трева, малко крек и виждах какво се задава, подобно фарове на връхлитащ локомотив върху проснатата на релсите млада жена. Луциана и Пюи не се държаха особена вежливо при срещите с мен. Променяха формата си, издигаха се като два огромни стълба от червен пушек и плюеха кълба от огън към мен. И съвсем като в реалния живот се оказах в положение, за което нямах нито подготовка, нито нагласа. И отново като в реалния живот действах по инстинкт — вдигах ръце и спирах огъня, затварях очи и си представях как светлината в тялото ми нараства, което и ставаше, а щом отново отворех очи, светлината бе толкова силна, че двамата се отдръпваха в ъгъла подобно на сенки по пладне и дълго време не показваха лице пред мен.

Изикиъл се завърна в живота на Соня в цветущо здраве. Тя се канеше да зареже дрогата, да започне да живее здравословно, дори да се събере с някой симпатичен мъж. За постоянно.

— Какво мислиш за Тоби? — въпросът беше отправен от Соня към Марго, докато пиеха сутрешното си кафе.

— Изглежда приятен — сви рамене Марго.

— Мисля да започна да излизам с него.

Марго се прокашля насила:

— Така ли? Да нямаш намерение и да започнеш да печеш хляб, и да плетеш шалове?

Соня — добре е да си представите това момиче, наведено над кафето с мляко, с черен копринен халат и кадифено гладък червен сутиен с банели, с несресана още коса, пресичаща лицето й като прободна рана — се почувства оскърбена. Не от репликата за печенето на хляба и плетенето на шалове, а от това, че идеята не й се видя толкова абсурдна.

— Мисля, че остарявам.

— Имала ли си нещо с Тоби преди?

Соня поклати глава. По изключение казваше истината.

— Ходехме заедно на детска градина. Чувствам го като брат. За какво говорех? Все едно, а между вас двамата не стана ли нещо на моя купон преди няколко месеца?

— Обидих го.

— И?

— Нищо. Не съм го срещала оттогава.

— А искаш ли да го видиш?

Марго се замисли. Накрая кимна.

И така, Марго и Тоби се озоваха на неофициална среща.

Той се появи в книжарницата. Боб беше заел обичайната си поза зад тезгяха — седнал на стола, от устата му стърчеше неизменната лула, натъпкана със смес от трева и тютюн, четеше брошура за новия модел кадилак „Флийтуд Бруъм“. Погледна Тоби и метна фаса си към него.

— Дойдох за Марго — съобщи младежът.

Зад тезгяха се чу прокашляне. Тоби се загледа в рафта с табелка „Нова стока“.

— Имате хубави книги. Не бях чувал за вашия магазин.

— Ъхъ!

— Е, тук ли е Марго?

— Питай нея.

Винаги съм се възхищавала на безкрайното търпение на Тоби. Погледнах Зенов, ангелът на Боб, облегнат на тезгяха, и се направих, че первам Боб по главата. Зенов поклати глава все едно питаше: „Да те вида к’во ще праиш?“.

Тоби стисна ръце зад гърба си и сякаш обмисляше предложението на Боб.

— Марго! — ревна посетителят с цяло гърло. Боб се срути от стола и пльосна задните си части на пода. — Марго Делакроа, Тоби Послусни е тук за неофициална среща с теб. Тук ли си, Марго? — викаше с глас, мощен като на евангелистки проповедник, застанал мирно, без да има представа как да продължи и без да отмества погледа си от Боб.

Боб се изправи, а Зенов се хилеше с ръка на уста.

— Чакай да видя къде е.

— Благодаря ти — усмихнато кимна Тоби на Боб.

След няколко минути Марго се появи иззад паравана в зелена тюлена вечерна рокля от петдесетте, с два размера по-малка. Продължаваше да закрепя с фиби косата си, зачервена от възбуда.

Видях как Тоби й хвърли повторен преценяващ поглед, прехласнат от роклята, шията на балерина и краката й.

— Здрасти — поздрави тя. — Извинявай, че те накарах да чакаш.

Тоби й кимна и й подаде свития си лакът.

Тя го хвана под ръка и двамата с бързи стъпки излязоха.

— Заключвам в единайсет — прокашля се Боб, но вратата се хлопна, преди да е довършил изречението.

Казват, че първите две седмици от една връзка определят цялостната картина на бъдещето й развитие. Лично аз не съм съвсем съгласна. Първите срещи очертават картата на територията.

Тоби не следваше установените пътища. Не я покани на вечеря и кино. Предложи да се разходят с лодка по река Хъдсън. Марго намираше идеята за много забавна. Нов етап, белязан от значима връзка. По едно време Тоби спря да гребе и започна да рецитира У. Б. Йейтс. Това много се хареса на Марго. И тогава — защо не? — тя извади кокаин. Което според Тоби бе проява на лош вкус.

— Прибери го. Не се занимавам с такива неща.

Марго го изгледа, сякаш му беше покарала втора глава.

— Но нали си приятел на Соня!

— Това не значи, че съм наркоман.

— Аз също не съм, Тоби, но нямам нищо против удоволствието, нищо повече…

Той извърна глава. Почувствала се неловко, аз също се извърнах. Мразех себе си. Проклинах този миг, един от многото провалени моменти от нещо, което би могло да приеме облика на порядъчна връзка. И както винаги, вината бе моя!

— Щом не искаш — докачи се Марго, — за мен остава повече! — И тя изсмърка двете редички.

Тоби разглеждаше сградите на отсрещния бряг на реката. Уличните лампи се отразяваха във водата, изпращайки златисти и червеникави ивици светлина към лодката. Той се усмихна. После отпусна греблото. Свали сакото и обувките си. Махна и ризата.

— Какво правиш? — попита Марго.

Той продължи да се съблича, докато остана по слипове. Изправи се, изпъна напред кльощавите си бели ръце, наведе ъгловатото си тяло, зае позиция и скочи в реката.

Марго остави кокаина и се наведе стъписана през ръба на лодката. В продължение на един безкрайно дълъг миг той не се показа на повърхността. Тя чакаше, чупейки пръсти. От Тоби нямаше и следа. Зачуди се дали да не извика за помощ. Накрая свали жакета и обувките си и скочи след него. В същия миг той се показа на повърхността, доволно усмихнат.

— Тоби! — изкрещя тя с тракащи зъби. — Ти ме измами!

Той продължи да се смее и започна да я плиска.

— Не, мила ми Марго, ти сама се мамиш.

Тя го изгледа. „Колко е умен!“, помислих си аз. „Колко е луд!“, помисли си Марго.

— Е?

Той заплува кучешката към нея.

— Наистина ли си мислиш, че кокаинът те прави по-забавна? Защото ако е така, си много по-тъпа, отколкото съм си мислел.

От носа му се считаше вода, а от студа гласът му трепереше. Марго се взря в него и тъкмо й мина през ума да го целуне, той се наведе и я целуна. Това беше, гарантирам ви, най-нежната и искрена целувка през целия й живот.

Следващите месеци прекарах в тясната таванска квартира на Тоби над денонощното кафене и проучвах внимателно Марго и Тоби, които затъваха все по-дълбоко в нещо като душевна бездна, която заприлича на любов. Най-напред си помислих, че двамата се влюбват в самата любов, че обстоятелствата, а не чувствата ги задържат заедно, въпреки че нямаха пари, нито бъдеще, нито нещо общо помежду си. Но като ги гледах, загърнати в хавлии, на разнебитения балкон на петия етаж с изглед към Уест Вилидж да пият кафе и да четат сутрешните вестници като стара съпружеска двойка, аз си мислех: Я чакай малко. Нещо ми убягва тук? Какво пропуснах?

Дали не съм се чувствала като излишния трети? Да кажем, че присъствието на Гая не беше без значение. Посветих доста време да я опозная. През интимните моменти на Тоби и Марго, моменти, които исках да уважа и оценявах като лични и неприкосновени, двете с Гая разговаряхме за детството на Тоби. Тя беше починала от рак на маточната шийка, когато той бил само на четири години. Дотогава ангелът хранител на Тоби била леля му Сара. „Така ли?“, изненадах се аз. „Мислех, че всеки човек има само един ангел хранител.“ „Не“, отвърна Гая. „Когато и колкото са нужни. Един човек може да има в живота си и двайсет различни ангели хранители. Навярно и на теб ще се наложи да закриляш повече от един човек.“

При тази перспектива ми се зави свят.

Тоби ми беше казал, че има един-единствен спомен за майка си. Как го учи да кара колело. Той се страхувал да не падне и стоял пред вратата, стискайки здраво дръжките на кормилото. Спомняше си, че му казала да стигне само до края на градинската пътека, а успее ли, ще може да кара и до края на улицата, после до края на квартала и така нататък. Щом стигнал до края на пътеката, разстояние всичко на всичко четири метра, тя заръкопляскала така ентусиазирано, че той въртял педалите чак до другия край на града, докато накрая тя го догонила и замъкнала обратно вкъщи. Казваше, че оттогава прилага подобна тактика и в писането — пише, докато стигне края на страницата, после — края на главата, а сетне и края на целия роман. И през цялото време в съзнанието му е майка му, която ръкопляска възхитена.

— Знаеш ли — усмихна се Гая, — помня историята с велосипеда.

— Така ли?

— Да. Странното е, че тогава Тоби не беше на четири, а на пет, и аз не бях вече между живите. Бях вече ангел.

— Сигурна ли си? — изненадах се аз.

— От край време Тоби притежава способността да ме вижда от време на време. Той не прави разлика дали съм майка му или неговият ангел. Понякога си въобразява, че съм някой, когото познава от училище, или пък стар съсед, или откачена жена в магазина, застанала твърде близо до него. Не често, но се случва.

Наблюдавах как Тоби и Марго, изтегнати на издъненото му кожено канапе, сплитат и разплитат пръстите си, и се запитах с надежда: Дали Тоби ще ме види някога? А какво стане тогава? Ще мога ли да се оправдая? Ще мога ли изобщо да поправя това, което сторих?

Венчавката се състоя в „Параклисът на цветята“ в Лас Вегас, девет блажени месеца след злополучната първа среща. Опитах се, но безуспешно, да убедя Марго да настоява за сватба в Англия, за по-разточителна церемония, предоставяща на Греъм възможността да отведе до олтара единственото си дете. Цял живот измислях истории за тази венчавка, разкрасявайки я по начина, по който исках да я видя в спомена си. Но истината е, че Тоби се появи една вечер в ирландската кръчма, където работеше Марго. Беше подал молба за работа в Нюйоркския университет и имаше шансове да получи длъжността. Затова си купи шевролет, модел шейсет и четвърта година, и подарък за Марго — скромен пръстен с един диамант.

— Ти сериозно ли? — погледна го Марго.

Той замига.

— Много е голям за безименния ми пръст.

— Голям ли? — Усмивката му угасна.

— Става на палеца ми. В такъв случай няма да го приемам като годежен пръстен. — Премигна и пое дълбоко въздух.

„Нима наистина е това?“, питаше се Марго. „Това е“, обадих се аз.

Тя погледна Тоби.

— Не трябва ли да ме питаш нещо?

Той падна на коляно и взе ръката й.

— Марго Делакроа…

— Да? — запърха тя с клепачи престорено.

Стоях до нея и внимателно го наблюдавах. Исках Марго да се стегне, да бъде сериозна, да се наслади до дъно на този момент. Щеше ми се да съм на нейно място, да кажа „да“ с цялата искреност на своето сърце.

— Марго Делакроа — повтори Тоби много сериозно. — Свадлива, егоцентрична. — Усмивката й повехна. — Страстна, борбена, прекрасна Жулиета на моето сърце — усмивката й разцъфтя, — жената на моите мечти, моля те, не изливай бъчва с горещо масло върху главата ми, а приеми да станеш моя жена.

Тя го погледна със светнали очи, но задържа отговора си, все едно размисля. Накрая проговори:

— Тоби Послусни. Ромео на моята душа, духовен роб на литературата, страдащ от синдрома на мъчениците… — Той кимна. Беше си вярно, ако трябва да сме честни. Но следваше още. Тя го караше да чака. — Сладък, обичлив, търпелив Тоби…

Измина минута.

— Марго? — потупа Тоби ръката й. Коленете го боляха.

— Не казах ли вече да?

Той поклати глава.

— Да! — подскочи тя.

Той въздъхна с облекчение и се изправи.

Марго заразглежда възхитено пръстена си, после получи миг на просветление. Или, погледнато от днешна гледна точка, миг на безумие? Готови ли сте за продължението? Ето го:

— Да се оженим във Вегас!

Уверявам ви, че направих възможното да я разубедя. Изпях дори Песента на душите. Не бях в състояние да проникна в съзнанието й.

Тоби се размисли. Описа й картината на сватбена церемония в бяло, в причудлив английски параклис, обкичен с лилии и рози, и Греъм, който я води по пътеката между ревовете. Подсказах й какво да каже. Но…

— Досадно — въздъхна тя. — Защо да чакаме?

Тоби се предаде. За негова чест, той постъпи почтено. Намери най-близкия телефон и се обади на Греъм, за да поиска ръката на Марго.

— Не, не е бременна — увери го той. Просто я обича. А тя пък не желае да чака нито миг повече.

От другата страна на линията цареше тишина. Най-после Греъм проговори, задавен от сълзи. Разбира се, че им дава благословията си. Той ще плати за сватбата и за медения месец в Англия.

— Благодаря ти! — изписка Марго в слушалката. — Обичам те, татко!

Нямаше търпение да проведе дори един приличен разговор с него, заради което ми се прииска да я сритам отзад. Тя задърпа Тоби към колата. Телефонната слушалка остана да се клати във въздуха и благопожеланията на Греъм останаха нечути.

И така, двамата се отправиха към Вегас в шевролета на Тоби. Какво са три дни път! Отбиха се при Соня, откъдето взеха булчински одежди — рокля под наем с леопардов десен и червени обувки на висок ток от изкуствена кожа. В кутията за бижута на Марго намериха златна обеца във формата на халка, достатъчна да послужи на Тоби като венчален пръстен. Храна? Провизии за дългия път? Не ставайте глупави! Те бяха влюбени — какво им трябваше повече!

Слънцето се спускаше зад далечните възвишения, когато Нан се появи на задната седалка в шевролета на Тоби.

— Здравей, Нан — поздравих аз. — Кажи ми, че трябва да им попреча да се обвържат.

Бях все още обидена след последната ни среща. Тя се втренчи пред себе си навъсено.

— Какво има?

Наведе се към мен, без да откъсва очи от притъмняващия хоризонт навън.

— Марго и Тоби карат право към „Къщата на колоните“.

— Какво значи „Къща на колоните“? — замигах аз.

— Сборище на демони. Много голямо. Те ще разберат, че Тоби и Марго са тръгнали на път, за да се оженят, и ще се постараят да осуетят пътуването.

— Защо?

— Бракът означава любов и деца. Всеки демон се противи най-много на това, ако оставим настрана живота като такъв.

Проследих погледа й през прозореца. Виждаше се само оранжевото примигване на захождащото слънце, проблясването на фарове, профучаващи по отсрещната страна на пътя.

— Може да сме я подминали вече.

Нан поклати глава и продължи да гледа неспокойно напън.

Изведнъж колата се разклати настрани и се замята лудешки като рибя опашка напреки на платното. Сграбчих облегалката на седалката на Тоби и се протегнах напред да предпазя Марго.

— Още не — обади се Нан спокойно, но колата се наклони силно наляво и за миг си помислих, че ние или ще се преобърнем, или ще се врежем в насрещното движение.

Усетих, че Нан хваща ръката ми.

— Какво ще правим? — извиках аз.

— Сега! — изкрещя Нан, стисна пръстите ми и в същия миг двете с Гая изхвръкнахме навън, вкопчили се в понеслия се с трясък по магистралата откършен капак на колата, която се мъчехме да избутаме вдясно от пътя. Покрай нас бучаха клаксони, а няколко коли свърнаха към канавката. Тоби се бореше с кормилото, за да отклони колата от пътя на връхлитащите фарове на един камион.

Шевролетът изправи ход и Тоби отби в черен път до табела с надпис „Добре дошли в Невада“. Там спря. Двигателят потрепери и заглъхна, а аз се опитах да си събера ума. Чувах как Марго и Тоби се смеят в колата.

— Ау, колко страшно беше това!

— Ще проверя капака!

Гласове от предната седалка — възбудени, изплашени.

Нан бе тръгнала към очертания от слънцето хоризонт на жлътналата се равнина. Заслоних очите си с ръка в опит да разбера какво гледа.

— Какво виждаш?

Отговор не последва. Отвъд силуетите на пурпурните хълмове съзрях към мен да се задават някакви фигури. Тръгнах към тях с протегната напред ръка, готова да изпратя най-ярката си светлина. Тогава ги видях ясно. Най-напред помислих, че това е самият ад. Бяха така ослепителни, че извърнах очи. Стотина, че и повече златисти, огнени създания, много по-високи от мен, с пламъци на мястото на крилата. Понечих да се обърна, за да извикам Нан, но тя беше вече до мен.

— Архангели — обясни ми. — Известяват ни, че са тук.

— Добре, но защо са тук?

— Не разбра ли? Погледни си крилата.

Прегънати около мен, така че течността се стичаше на зигзаг по гърдите ми и по краката, крилата ми бяха набъбнали и потъмнели, и приличаха на преливник на резервоар. Чак тогава ме обзе чувството — силно и плашещо, че сякаш бяхме застанали досами ада и ни преследваха.

Тоби хлопна капака и избърса ръцете си с парцал.

— Не се плаши, млада госпожице, всичко е наред! — весело подвикна той на Марго, която надничаше ухилена през страничния прозорец. Той скочи обратно в колата и включи двигателя.

Понечих да се върна в колата, но Нан ме задържа.

— Погледни — посочи тя напред.

Видях как под капака се появи черен дим, първо тънка струйка, а после и кълбета, и се запитах защо Тоби не спре мотора и не провери какъв е проблемът. Вместо това колата потегли плавно, а димът продължи да се вие изпод капака, нагоре към покрива, покри цялото купе, докато обви колата като калъф или преграда, почти като тази, която бях видяла около Тоби.

Тогава насред дима се открои лице.

Грогор.

Хукнах след колата, скочих на капака, а оттам на покрива. Последните ивици слънчеви лъчи се размиха зад хоризонта, оставяйки ме в мрак, без да виждам валмата дим, надигащи се около краката ми. В далечината зад мен Нан вдигна кръг светлина високо над главата си. Тя се носеше към мен и колкото по-близо идваше, толкова по-ярко блестеше. Погледнах надолу и видях, че димът около мен се отдалечава под формата на кръг, но продължава да се сгъстява другаде, издигайки се непрестанно като насип от пръст.

— Рут! — извика Нан.

Стена от черен дим като приливна вълна се извиси около мен и ме обгърна. Когато топката светлина ме достигна и застана над главата ми, видях, че това не беше дим, а стотици посягащи към мен черни като въглища ръце.

— Нан! — изкрещях аз. Крилата ми пулсираха. Приливната вълна се сгромоляса отгоре ми като мощна лавина.

Когато дойдох на себе си, лежах отстрани на магистралата и не можех да помръдна. Направих усилие да потърся Нан. Извих глава и между колите и камионите видях да се води битка. Стотици демони атакуваха архангелите, които бях видяла в пустинята, мятаха огромни топки, нажежени камъни и горящи стрели, които архангелите отбиваха със сабите си. От време на време някой архангел падаше на земята и изчезваше. Умират ли? Възможно ли е това?

Чух нечии стъпки зад мен. Опитах се да стана.

— Нан — извиках аз, но още докато говорех, разбрах, че не беше тя. Грогор.

Стъпките спряха отстрани до главата ми. Извих се и погледнах. Над мен не стояха два крака от дим, нямаше лице с дупка като прострелна рана вместо уста, а едно напълно човешко същество. Висок, зъл мъж в тъмен костюм. Подритна ме леко, за да провери дали мърдам. Сетне приклекна до мен.

— Защо не дойдеш да се присъединиш към печелившия отбор?

— Ти защо не станеш свещеник? — отвърнах аз.

— Нима искаш да свършиш така? — ухили се той и погледна към един архангел, спрял топка от пламък направо с гърдите си.

Гледах изумена и ужасена как пада на земята и изчезва в огнен взрив.

— Сякаш не стига, че вашата пасмина се мотае навред и гледа как хората оплескват всичко! — продължи той, цъкайки недоволно с език. — Вие сте ми ясни, Рут. Ще ви се да променяте нещата, да ги правите по-добри. И защо не?

Внезапно усетих как крилата ми туптят някъде вътре в мен, течността им се излива навътре. Дойде и посланието, глас в съзнанието ми: Стани!

Докато се мъчех да се вдигна на крака, под мен изригна кървавочервена светлина, земята се разтърси така, сякаш бомба беше избухнала някъде в недрата й. Вдигнах очи и видях, че архангелите обкръжават демоните с насочени към небето мечове. В следващия миг огромен огнен стълб се стовари от облаците, помете демоните и ги превърна в плътна мъглявина от прах. Когато погледнах отново, Грогор беше изчезнал.

Нан тичаше към мен през огнените кълба. Грабна ръката ми и ми помогна да се изправя.

— Добре ли си? — попита тя.

— Мислех, че не могат да ни наранят.

Разгледа ме внимателно.

— Разбира се, че могат, Рут. Защо иначе ще се налага да се защитаваме.

Тя изтупа праха от роклята ми.

— Какво ти каза Грогор?

Поклатих глава. Не исках да го повтарям, да признавам, че онова, което каза, е вярно.

— Не можеш да си позволиш да чувстваш вина — повдигна едната си вежда Нан, — съмнение или страх, нито която и да било от ограничаващите емоции, които си изпитвала, докато си била човешко същество. Ти си ангел. Зад теб стои Бог, а пред теб е раят.

— Продължавай.

Над хълмовете се появиха първите лъчи на зората. Другите ангели погледнаха натам и започнаха да изчезват в порозовялото небе.

— Най-лошото свърши — каза Нан. — Върви да намериш Марго. Съвсем скоро ще ви посетя пак. — Тя се обърна към хълмовете.

— Чакай! — извиках аз и тя се завъртя назад. — Влюбена съм в Тоби. И ако не намеря начин да променя нещата, няма да го видя никога вече. Моля те, помогни ми, Нан — молех се вече отчаяно аз.

— Съжалявам, Рут. Но вече ти обясних. Имала си един живот, за да направиш своите избори. Сегашният живот няма за цел да ги правиш отново. Той е предназначен да помогнеш на Марго да направи избора си.

— Така значи? — извиках аз. — Получавам възможност само веднъж. Мислех, че Бог винаги дава втори шанс.

Но тя беше изчезнала, а аз стоях сама по средата на път 76, гледах в небето и търсех Бога.

— Значи ме обичаш, а? — провикнах се аз. — И това ли е начинът да го покажеш?

Никакъв отговор, единствено неочакваният, бавен ромон на започналия дъжд и съскащият звук на вятъра.

17
Семето

Стигнах във Вегас скоро след като Гая, признавам твърде намръщена, се опита да ми съобщи подробности, свързани с техния брак. Казах й да не си прави този труд, тъй като добре помнех събитието. Пресекливата светлина на неоновата реклама във формата на сърце беше като лошо предзнаменование. Същото мога да кажа и за кичозните изкуствени цветя и музиката, която се носеше от електрическото пиано във фоайето, да не говорим за изкуствения перчем на рецепциониста, развяван от струята на климатика като крило на мъртва птица. Тоби не спря да се киска по време на брачния си обет. Аз пък доста се колебах, преди да произнеса своето „да“, тъй като по-скоро исках да попитам какво представлява бракът и как може да знаеш дали този, с когото се свързваш, е точният човек. Или например как се чувстваш, когато си истински влюбен, тъй като, признавам, беше ми се случвало много пъти да съм хлътнала до уши в някого, а после неизменно чувах коментара, че не съм била достойна. Спомням си как тогава ми хрумна, че моментът едва ли е подходящ за подобен разговор и че може би най-добре е да кажа едно просто „да“ и да се опитам да живея щастливо от този момент нататък. Естествено.

Меденият месец се състоя седмица по-късно, когато събирайки спестяванията си, Марго и Тоби купиха билети за отиване и връщане до Нюкасъл-ъпон-Тайн в Североизточна Англия. Закопняла да се види с Греъм за първи път от три години насам, Марго тичаше през фоайето на малкото летище, повлякла Тоби за ръка.

Стигнаха до изхода на сградата, но от Греъм нямаше и следа.

— Мислиш ли, че може да е забравил? — попита Тоби. — Дали да не вземем такси до там?

— Няма начин да е забравил — поклати тя отривисто глава и оглеждаше трескаво хората и помещението. — Да не би да има петдесет дъщери?

Тоби кимна и седна на най-горното стъпало на стълбището пред вратата. Наведох се до ухото на Марго и прошепнах:

— Той е тук.

Тя изви глава и погледът й попадна на фигура до самия изход.

— Това ли е той? — обади се Тоби, проследил погледа й.

— Не, този е твърде слаб. А има и бастун. Папа би тичал насам.

Известно време човекът я наблюдава неподвижно. Най-сетне излезе от сянката и накуцвайки, се насочи към тях — оказа се, че наистина това е Греъм, измършавял до неузнаваемост и много остарял.

Марго се опитваше да намери нещо общо между мъжа, който идваше насреща й, и представата за папа, която пазеше в душата си. С болезнена яснота си спомням този миг — не смеех да погледна дори образите, които се нижеха в съзнанието на Марго — промяната бе стъписваща. На мястото на едрата фигура, напомняща за Дядо Коледа, с тумбест корем, широки рамене и длани като на касапин, която тя бе оставила преди три години, сега към нея приближаваше едно подобие на Греъм, което изглеждаше така, сякаш се връщаше от дълъг престой в пустинята Сахара. От гъстата му като грива коса бяха останали жалки стръкове, червендалестите му закръглени страни сега бяха хлътнали, а очите му — и това бе най-ужасяващо, напълно лишени от живец.

— Папа — прошепна Марго, застинала на мястото си.

Тоби долови паниката в гласа й. Местеше известно време поглед от лицето й към човека, който тътреше крака, след което пристъпи напред.

— Греъм, предполагам? — ведро започна той и протегна ръка, тъкмо навреме, за да подхване мъжа, който в този момент се олюля и Тоби го улови.

Марго вдигна ужасена длани към лицето си. По-спокойно, прошепнах. Стегни се, мила. Последното, от което папа има нужда сега, е да започнеш да плачеш. Зарадвах се, че успях да го кажа, защото самата аз бях достатъчно ужасена не толкова от физическата му слабост, а от вида на аурата му; светлината около сърцето му бе накъсана и ивиците висяха вяло, пулсираха едва-едва, като кървящи рани. Интелигентността и творческата му сила пропукваха над главата му като овлажнели в мъглата фитили.

Преди да се насочи към Марго, Греъм тупна Тоби приятелски по гърба. С обляно в сълзи лице тя зарови глава в рамото му и го стисна в прегръдката си.

— Папа — въздъхна тя, вдъхвайки познатия аромат на дрехите му.

Греъм мълчеше. Сълзите му мокреха косата й.

Вече в дома на Греъм, изтощена от пътуването и часовата разлика, Марго отиде да си легне, а Тоби остана да разгледа книгите по рафтовете, снимката на Луис Шарп с Греъм. Ние с Гая, Бони и още двама мъже се настанихме около камината. След кратък миг на тишина Греъм се обади:

— Как успя да я накараш да каже „да“?

— Предложението ли? — изкашля се в шепата си Тоби. — Извадих пръстена, естествено, и зададох въпроса на въпросите…

Греъм се усмихна вяло. Наведе се напред, опрял лакти в коленете си. Направи ми впечатление, че десният ъгъл на устата му виси леко.

— Имах предвид Марго. Жена ми обичаше да казва, че човек по-лесно ще улови колибри с примка, отколкото да накара Марго да стане съпруга. Марго винаги е била диво пони. Изглежда нещо се е променило.

На Тоби му бяха нужни няколко секунди, за да обмисли думите на Греъм. Гледах снимката на Ирина и Марго на полицата над камината и се натъжих. Не знаех, че така изглеждам в очите на папа.

— Какво да ви кажа, сър — почеса се Тоби по брадата. — Прав сте. Но изразът ви е съвсем точен. Убеден съм обаче, че дълбоко в душата си тя го иска повече от всичко. Държи се така, сякаш се бои от ангажимент, защото животът й е показал, че отдадеността обикновено означава болка.

Греъм кимна. С бавни движения посегна към бутилката с уиски на ниската масичка отпред и наля от питието в две чаши.

— Искам да знаеш нещо — тихо рече той.

Усетил нещо особено в тона му, Тоби наостри слух. Седна срещу Греъм и кимна.

Възрастният мъж пресуши чашата си на един дъх и я остави шумно обратно.

— Умирам — рече той.

Настъпи дълга пауза, натежала от сериозността на думите.

— Това е… Наистина… Много съжалявам, сър.

Греъм размаха ръка, отстрани заприлича на движението на бойно знаме, което дава знак за капитулация.

— Казвам го за друго. Това беше само встъплението. — Той се изкашля. — Смъртта е нещо, което не ме тревожи. Там някъде е съпругата ми и с нетърпение очаквам да се видя отново с нея. Само че… — Той се премести към ръба на стола си, за да бъде по-близо до Тоби. Младият мъж вече лесно различаваше отражението на пламъците в старческите очи. — Не мога да си отида от този свят, докато не съм сигурен, че ще се грижиш за Марго вместо мен.

Тревогата на Греъм бе ясно изписана на лицето му и Тоби се облегна назад. Много неща му се изясниха. Почеса отново брадата си и се усмихна. За миг само тежестта от новината на Греъм намаля от внезапното усещане за радост. Беше щастлив, че Греъм му има доверието да му повери нещо толкова ценно, като скъпата си дъщеря.

Най-сетне даде единственият възможен отговор.

— Никога няма да я изоставя. Обещавам.

Огънят угасваше. Доволен от думите на Тоби, Греъм също се облегна назад и тутакси заспа.

По-късно същата нощ Тоби лежеше буден до Марго и замислен над думите на Греъм и молбата му, я наблюдаваше как спи. Опитваше се да построи в главата си план за това, как да й съобщи. Спомни си репликата му, че по-лесно ще уловиш колибри с примка, отколкото да накараш Марго да стане съпруга, и се изкиска тихичко. Сетне сякаш от нищото около него се появи и бързо се издигна познатата ледена бариера. Двете с Гая се спогледахме. Никога досега не е била толкова дебела и лъскава. Наблюдавахме как Тоби съзерцава Марго и едва в този момент си дадох сметка, че той е поел невероятно голям риск, като се е оженил за мен. Най-големият страх, който го вцепеняваше, бе да не ме загуби. Открай време знаех, че много рано е загубил майка си, но едва сега осъзнах, че тази загуба изпълва всяко кътче от неговия живот. С нея бяха белязани всичките му убеждения и виждания за света. Ами ако и Марго го напусне? Ако всичко между тях свърши? Тогава?

От този миг нататък задачата ми щеше да бъде този брак да оцелее. Ако се налага, няма да спирам да пея Песен на душите. Ще шепна при всяка възможност на ухото на Тоби за добрите страни на Марго, ще я съветвам как да направи този брак истински рай, а не чистилище.

Само че кого залъгвах? Откъде да знам какво трябва да ги съветвам?

Седмица по-късно трябваше вече да си вървят. Обляна в сълзи и с огромна неохота Марго се прости с папа — не на летището, а на прага на дома му. Тук поне не й се виждаше така смален и съкрушен, както на летището на фона на тълпите и шума; в дома си на фона на запалената камина, на познатата обстановка със снимките на мама и свитата в ъгъла фигура на Джин той изглеждаше по-уверен и бодър.

Когато се прибраха в Ню Йорк, Марго и Тоби бяха посрещнати от няколко изненади:

1. Молбата на Тоби за продължаване на договора му в университета бе отхвърлена и семинарът му прекратен. Нямаха нужда повече от него.

2. Квартирата му над кафенето бе превърната в разширение на заведението. Доскорошната му дневна вече бе пълна с маси и менюта. Вещите му, нахвърляни в кашони, стояха в ъгъла на кухнята, до фризера за месо, в резултат на което книгите и бележниците му бяха успели да попият вонята на умряла крава.

Имаха две възможности: да се върнат при Боб или да се приютят при Соня. Тя им предложи най-горния етаж на жилището си, докато Тоби си намери работа. Пренесоха вещите на Тоби при Соня и поне първите няколко нощи мястото беше доста уютно. Соня гледаше да не се мярка много. Марго продължи да сервира в ирландската кръчма, като тайно спестяваше всяка монета от бакшишите си за следващо пътуване до Англия. Тоби стоеше буден до малките часове на нощта, пушеше на балкона и наблюдаваше хората в прозорците отсреща, и се мъчеше да се справи с неприятния обрат на нещата в последно време. На всичкото отгоре преживяваше творчески блокаж.

Младежът настигна Марго по пътя й за работа. Наскоро бе взела едногодишен отпуск от университета — така поне се опитваше да убеди всички, включително и самата себе си. Истината бе, че работеше по седем дни в седмицата, за да събере пари за депозита на бъдещото им жилище. Чувстваше се сама, тъгуваше за дома и беше много потисната. Докато се опитваше да си намери работа, Тоби се стараеше да завърши романа си — литературно произведение за трагичен герой, който не успява да се пребори със страха си от провал, написано под формата на писма. Пробва дори на пристанището. Там мъжете с мърляви гащеризони го посрещнаха на нож и го посъветваха да си хваща пътя. Не искаха да имат нищо общо с някого, който може да пише есе. Трябваше им човек, който е в състояние да пренесе четирийсеткилограмов чувал с въглища от едно място на друго, и то много пъти за един ден.

Нищо чудно, че появата на младежа изглежда не беше съвсем навременна според Луциана и Пюи. Истината е, че те се навъртаха непрестанно наоколо, макар неотдавна Соня да се бе отдала на религиозни занимания и здравословен начин на живот. Беше се обърнала към будизма и вегетарианството. Беше доста досадна в опитите си да наложи новите си идеи на останалите (Не сте ли чували, млякото причинява рак?), но въпреки това се чувстваше по-здрава и по-щастлива, а и бе станала далеч по-приятна компания. Влиянието й върху Марго също бе по-благотворно, дотам, че почти забравих колко ме дразнеше в продължение на дълги години. Раздразнението, което бе започнало да се трупа дълбоко в душата и на Марго.

Семето от това раздразнение се гушеше и в джоба на младежа. Както той обясни, мостра на онова, което беше продавал на Соня. Ако на Марго й хареса, бил готов да намине другата седмица и да й продаде с отстъпка. Марго го изгледа от главата до краката. Нямаше повече от седемнайсет. Не долови и нищо кой знае колко неискрено в държането му. От позицията, в която се намирах сега, мога да кажа, че бе доста приятен. Как му викат, попита Марго. Стаф. Младежът се усмихна. Диетиламид на лизергиновата киселина — ЛСД. Хапче на щастието. След тези думи той й махна за сбогом и се отдалечи.

Закърших ръце и се опитах да си спомня този миг. Тревогите ми с наркотиците обикновено подпалваха мозъка ми. Прочетох една молитва и изчаках да се успокоя.

— Марго — подхванах аз напълно сериозно. — Това нещо е токсично. Едва ли искаш да тровиш тялото си с него. Ще съсипе живота ти.

Мъдростта често бива профанизирана от неизбежните клишетата.

Не ме чу. Ето защо, когато младежът се появи на следващата, и на следващата, и на по-следващата седмица Марго си купуваше все повече и повече от тези „семена“, които в крайна сметка пуснаха корени и избиха в ужасяващи цветове.

Най-сетне книгата на Тоби бе завършена. Творческият му блокаж отмина благодарение на продължилата дни и нощи изолация, която сам си беше наложил в малката стая до тази, в която спеше Марго, където ден и нощ чукаше по клавишите на старата пишеща машина на Греъм. Така и не забеляза промените, които настъпваха с Марго. Написа тържествуващо думата „Край“, просто по навик, макар да знаеше, че издателите обикновено я изтриват. Скочи от стола и замахна с юмрук във въздуха. Отключи вратата и извика тържествуващо:

— Марго? Любов моя! Приключих! Да отидем да ядем!

Откри я да крачи напред-назад в малката им дневна, да блъска книгите от рафтовете, да сваля възглавниците от канапето, да вади обувки, сякаш търси нещо скрито зад тях. Въздухът около нея бе изпълнен с прах и перушина от разкъсания матрак.

— Марго?

Без да му обръща внимание, тя продължи издирването си.

— Марго, какво става? — Той сграбчи раменете й и я накара да спре. — Какво загуби, скъпа?

Ума си, исках да кажа, но моментът не беше подходящ за шеги. Тоби нямаше как да разбере какво става — не беше опитвал нищо повече от джойнт, докато тя бе в лапите на наркотик, който добре познавах, и щеше да отнеме години, докато се изчисти. Това бе нещо подобно на нишката на съдбата, която бях наблюдавала при Уна и Бен. Пристрастеността бе стегнала здраво сърцето на Марго, излизаше навън и стигаше до всеки от органите и артериите, всяка от клетките й стенеше от нужда.

Марго гледаше втренчено Тоби.

— Махни се от мен.

Той се отдръпна, без да сваля поглед от нея, объркан и обиден.

— Защо не ми кажеш какво търсиш и може да ти помогна.

— Не можеш. Той идва.

Пауза.

— Кой идва?

— Не му знам името.

— Защо идва? Тук ли ще дойде, Марго?

Опита се да я улови отново, но тя го отблъсна за пореден път и се спусна надолу по стълбите. Тоби, Гая и аз се спуснахме след нея.

Соня беше в кухнята, отпиваше супа мисо[1] и четеше.

Марго се запъти към нея.

— Трябват ми сто долара — разпери тя ръце.

Това бяха много пари за 80-те години.

Соня я гледаше с широко отворени очи. Хрумна й, че това трябва да е някаква шега. После забеляза очите на Марго, обляното в пот лице, треперещите пръсти. Остави супата си настрани и се изправи.

— Марги, какво си взела, мила? Това не е типично за теб…

— Според мен е болна — намеси се Тоби. — Нямаше ли скоро епидемия от жълта треска?

Соня вдигна ръка, за да го накара да млъкне.

— Това не е жълта треска, бейби.

— Бейби ли? — възкликна Марго. Параноята й изби със страшна сила. Тя местеше трескав поглед от Соня към Тоби. Искаха да я спрат да получи това, което иска. Действаха заедно. Искаха тя да излезе оттук. Не, чакай. Любовници са.

— Спал ли си с нея, Тоби? — попита тя.

— Трябва да я заведем на лекар, и то бързо — каза Соня.

— Ще ми каже ли някой какво става? — попита Тоби.

Почукване на вратата. А, мистър седемнайсетгодишен наркодилър. Тъкмо навреме. Соня прекоси дневната и отвори със замах. Веднага го позна.

— Патрик?

— Здрасти — казва той на Марго, над главата на Соня.

— Нали ти казах, че вече… Ти при Марго ли идваш?

— Е… Не.

Тоби остави Марго и пристъпи към двамата до вратата.

— Кой е този? Какво иска от Марго?

Патрик държеше нещо в ръката си.

— Я ми покажи какво стискаш? — извика Соня и преди той да успее да пъхне ръката в джоба си, Тоби сграбчи китката му и отвори пръстите.

Златен медальон.

— Това да не е за Марго? — попита едва чуто Тоби. Извърна лице към Марго, дишането му се учести, ледената бариера се издигна около него.

— Не, мое е — обади се София и грабна бижуто. — Ето виж. — Тя отвори капачето и показа снимките на родителите си вътре. — Как се озова у теб, Патрик? Открадна ли го?

— Струва по-малко, отколкото тя каза — заекна Патрик, сочейки Марго. Миг след това избяга.

Ето, това е моят миг. Естествено, нямам никакъв спомен за този епизод. Намирах се на оттатъшната страна на реалността. Марго очерта, крачейки, съвършена окръжност около мечата кожа пред огъня, като плачеше и не спираше да удря дланите си една в друга.

— Скъпа? — приближи Тоби до нея. — Марго?

Тя спря и го погледна.

— Много съжалявам, мила. Аз съм виновен. Отделих твърде много време на тази тъпа книга… — Обви лицето й с длани, очите му плуваха в сълзи. — Обещавам да оправя нещата.

Наведе се, за да я целуне. Тя го отблъсна грубо и се насочи към Соня.

— Не може да спиш с чуждите съпрузи! — изпищя тя, замахна и удари Соня през лицето.

Тя политна назад, долепила длан до бузата си. От устната й потече кръв. Брачната халка на Марго бе наранила лицето й.

— Искам ти и нещата ти да изчезнете оттук — обърна се Соня към Тоби.

— Нека първо да я заведа на лекар.

Точно тогава Луциана и Пюи изпълзяха от ъглите на стаята и като вълци наобиколиха Марго. Шепнеха й тихичко, като мъркащи котета.

Винаги е предпочитал Соня. Нали затова се ожени за теб. За да е по-близо до Соня. Красивата, забавна Соня. Съвсем различна от теб.

Хрумна ми за миг да се сбия с тях, но познато усещане в крилете ми и нечий глас ме спряха: Постави длан върху главата й и мисли за Тоби. Застанах пред Марго и отпуснах ръка върху челото й, изпълвайки се с всички добри спомени за нея и Тоби, за вечерта, когато плуваха с лодка по Хъдсън, за пътуването им с кола до Вегас, обещанието й да му е винаги вярна, за чувството й към него, което пазеше дълбоко в сърцето си.

Тя се отпусна на колене на пода, разтърсвана от ридания.

Соня изтича до кухнята и донесе чаша вода и хапче ксанакс.

— Нека изпие това.

— Не! — извика той. — Никакви хапчета повече.

— С него ще заспи — настоя тя. — Трябва ни време да измислим какво да правим. По всичко личи, че не е спала дни наред.

Права беше. Марго не беше спала от няколко дни. Тоби не беше забелязал.

С огромна неохота той постави хапчето в устата й.

Това хапче на щастието ли е, Тоби? Да, Марго. Същото. Добре, Тоби. Изпий и водата, Марго. Добре.

Много скоро тя вече спеше на канапето, свита на кълбо.

Соня донесе от кухнята чаша с кафе за Тоби.

— Много съжалявам, Тоби, но не мога да допусна тя да задига вещите ми. Медальонът е на майка ми.

Тоби се стовари до Марго и заплака. В това време Соня му обясни въздействието на наркотика и какво да направи от тук нататък, за да се изчисти Марго. За първи път от много време насам си помислих, че тя може би е истинска приятелка. Може би най-истинската, която съм имала.

Не мога да я обвиня, че настоя Тоби и Марго да се изнесат след двете седмици, които Марго прекара на легло, без да взима дрога. Обеща да си останат приятели и им помогна да пренесат вещите си в новата квартира на Десето авеню.

Пътят обратно след подобно падение е все едно да се катериш по стръмна скала без никакви помощни средства. Марго отказа да потърси помощ. Реши да се възползва от методите на старата школа — в леглото, при заключена врата, заобиколена от книги, вода и възглавници, с които покриваше лицето си, за да заглуши виковете, щом липсата на дрога започнеше да я измъчва. Тоби се зае да осигурява редовно кафе за нея и да следи отблизо и да записва в дневника си събитията по света. Пат Таблър бе продаден от Янките на Клъбс. Рейгън назначи първата жена върховен съдия днес. Саймън и Гарфънкъл изнесоха безплатен концерт в Сентръл Парк. Не, не отидох. Исках да съм сигурен, че имаш достатъчно кафе.

Когато Марго стана в състояние да излиза от стаята, поизчистена от наркотика, Тоби си намери работа в местната гимназия. По внушение на Гая той поиска от Марго да редактира новата му книга, преди да я изпрати на издателя, и тя с радост прегърна идеята, зажадняла да се потопи отново в света на литературата. Както и аз. Да видя черновата на първата книга на Тоби — тук ще издам, че първият тираж се изчерпа само за два месеца, бе истинско удоволствие. Четях заедно с нея, правех предложения, следях редакторския й усет да е нащрек, задавах въпроси за всяка сцена, за всеки герой. За първи път от много време насам тя ме чуваше.

И тогава една сутрин долових промяната. Ученици тичаха по улицата с тиквени фенери и маски на духове. Отвън на стълбите хората се събираха и разотиваха. Ти си бременна, казах на Марго. Няма такова нещо, мислено отвърна тя. Ами да направим тест, тогава. Ще видиш.

[1] За нея казват, че е закуската на всеки здрав японец и още в миналото е била любимо ястие на императорския кортеж. Съдържа водорасли уакаме, зеленчуков или пилешки бульон, бяло мисо (паста от ферментирали соеви семена), сирене тофу, гъби шийтаке, наситнен праз лук и ½ с.л. соев сос. — Бел.прев. ↑

18
Послания в течността

Сигурно са прави да твърдят, че да си майка за втори път е по-добре.

Или пък просто сега аз бях готова за това. Не знам. Но като гледах зрънцето светлина дълбоко в нея, поисках сърцето му да започне да изпраща сигналите си, да възвести трепетния ритъм на съществуването си. Гледах, изплашена до смърт, как множество пъти тялото на Марго загрозява крехката мелодия на този нов живот с вируси, токсини, хормонални смущения. Но светлината се беше вкопчила здраво вътре, като дребна фигура, сграбчила потъваща мачта, която се люшка по бурни червени води.

Тя съобщи новината на Тоби. Гая извика и подскочи във въздуха — аз не й бях казала, само за да видя реакцията й, а Тоби отстъпи назад, съзря разочарованието по лицето на Марго и се опита да прикрие вълнението си.

— Бебе? Човече, това е толкова трудно! Това е… Искам да кажа, че е чудесно, нали!

Марго вдигна рамене и скръсти ръце. Тоби я привлече до гърдите си.

— Скъпа, всичко е наред. Не е нужно да го задържаме, ако ти не искаш…

Тя го отблъсна назад.

— Знаех си, че няма да искаш дете от мен…

Беше отражение на чувствата й. Отместих се настрани от заслепяващия блясък на слънцето и се обвих в сянка.

— Вече правих опити да се отърва от него — въздъхна тя и очите й се напълниха със сълзи. Лъжеше. Подлагаше Тоби на изпитание.

Лицето му се сви. Последва дълга пауза и мрачен поглед. Ето тук започна разривът, помислих си аз.

— Така ли?

— Аз… Опитах се да падна по стълбите. Не стана както мислех — продължи с лъжите тя и скръсти ръце.

Облекчение, примесено с гняв, премина по лицето на Тоби. Той затвори очи. Гая го прегърна и прошепна: „Тя се нуждае от уверението ти, че няма да я напуснеш“.

Тоби пусна Марго да отиде до прозореца и отпусна ръце.

— Няма да те оставя, Марго. Това е нашето бебе — а после добави, но по-неуверено: — Това е нашият брак.

Приближи се до нея плахо. Тя не се отдръпна, той я прегърна и постави дланите си върху корема й.

— Нашето бебе — промълви той нежно, а тя се усмихна и бавно се обърна, за да отвърне на прегръдката му.

Прекарах голяма част от бременността на Марго, спомняйки си с мъчителна яснота всичко, което бях направила, за да подложа на изпитание или да заобиколя действителността, като се мятах между позора и възбудата. Позор заради марихуаната, която тя пушеше в дома на Соня, когато Тоби беше на работа. Позор заради лъжите й („Това не е ли вредно за детето, Марги?“ „Ни най-малко. Когато аз съм спокойна, детето приема повече витамини и т.н.“). Позор заради последиците от наркотика, като го гледах как влиза в нея чак до трептящата светлина. Позор заради мислите, които минаваха през ума й („Може бе трябва да се опитам да падна по стълбите, може да имам късмет и да го загубя“ и т.н.). А после постепенно я обземаше радостна възбуда, също като мен. Вълнувахме се как светлината в утробата й приема очертанията на лицето на Тео, как малкото стъпало подпира стената на корема й, осъзнали изведнъж, че в нея има бебе, и то е реално.

Луциана и Пюи се бяха настанили на перваза на прозореца в апартамента на Тоби и Марго.

— Котки сред гълъбите! — виках им аз, а те се чумереха и казваха на Марго да иде при Соня и да даде на бебето повече витамини. Тогава карах Тео да ритне и Марго решаваше, че не иска да ходи при Соня. Решаваше да излезе да се разведри и да подиша чист въздух в Инуд Хил Парк. И правеше това всеки ден.

Познах старата с цвят на кестен врата на апартамента отсреща, по която се виеха продълговати лентички засъхнала боя. Марго беше забелязала, че отвън се трупат вестници и бутилки мляко. Беше почти сигурна, че тук живее някой. Понякога лампите светеха след полунощ, но до сутринта угасваха. Завесите бяха винаги спуснати. В квартал като този съседите страняха един от друг. Марго се колебаеше. Да иде ли да провери? Да, казах й аз. Тя погледна издутия си корем. Всичко е наред, хлапе, повторих аз. Нищо лошо няма да ти случи. Хайде, иди!

Входната врата беше открехната. Въпреки всичко, тя почука. Отговор не последва.

— Ехо — извика Марго. Отвори вратата по-широко и усети напластения прах. — Има ли някой?

Удари я воня, сякаш я бяха замерили с парцал. Боклук, влага и изпражнения. Тя пое въздух и вдигна ръка да закрие носа и устата си. Аз се поколебах. Да, знаех кой живее тук, но вече не бях така сигурна, че трябва да насърча тази среща. И тогава в течността, слизаща по гърба ми, се появи послание: „Тя е потребна тук. Прати я вътре“.

Преди да поеме обратно, отвътре се чу дрезгав глас:

— Кой е?

Беше глас на жена. На много стара и много болна жена. Роуз Уъркман. Изтичах, изпреварвайки Марго в тъмната, занемарена стая до фигурата на канапето, нетърпелива да видя лицето на Роуз, сбръчкано като лист хартия, смачкан и захвърлен в боклука, а после изгладен отново, тежките пръстени на дългите й черни пръсти, закрепени като монети на кокалчетата й, всеки с историята си. Истории, които никога не ме напуснаха.

Фигурата на канапето не беше Роуз Уъркман. Дебел бял мъж, гол до кръста, хвърли одеялото и изръмжа към мен. Демон. Отскочих назад, стресната и объркана.

— Ехо? Кой е там? — чу се гласът на Роуз от кухнята, почукването на бастуна й, направляващ тътрещите се крака през тъмнината.

Марго много бавно се приближи.

— Здравей — поздрави тя облекчена и отвратена едновременно. — Живея в апартамента отсреща. Исках само да се запознаем.

Роуз повдигна очилата си и се взря в Марго. Усмихна се с широка усмивка, по-топла от завръщане у дома, а очите й се свиха и заприличаха на тъмни процепи в дълбоките бръчки на лицето.

— Добре, хайде влез, дете. При мен не идват много хора.

Марго я последва в кухнята, оглеждайки влажните стени, слоя прах върху прогнилата маса за хранене и чувайки отекването на токчетата си по голите дъски на пода. Когато мина край стария човек на канапето, тя потрепери. Прииска й се да се махне. На мен също.

Демонът скочи и важно закрачи към мен. Сто трийсет и пет килограма оголена бяла плът с остри като карфици очи, намръщен и разсъблечен до кръста. Надвеси се над мен и изръмжа, после ме блъсна назад.

— Нямаш работа тук — излая той.

Стъпих здраво на земята, като държах под око Марго и Роуз в кухнята и се оглеждах за ангела на Роуз. Той повторно се нахвърли към мен, но вдигнах ръка и изстрелях от нея кълбовидна граната от пламък.

— Само да си ме пипнал пак, ще те направя на кайма — заявих твърдо аз.

Той вдигна вежда и изсумтя. Явно остроумните реплики не бяха най-силната му страна. Смръщи лицето си и вдигна пръст.

— Не се бъркай в работата ми — избоботи той, после се тръшна на дивана и се зави с одеялото.

Тръгнах неуверено из стаята, озадачена от срещата, недоумявайки защо тук има демон, а няма ангел.

След малко Марго се върна от кухнята с чиния със сладки, завити в алуминиево фолио. Роуз я беше прегърнала през рамо и й разказваше историята на показалеца на лявата си ръка. Отнасяше се за най-големия й син, убит през войната. Тръгнаха към входната врата.

— Извинявай, но бързам — обърна се Марго. — Казах на съпруга си, че ще се видим в парка. Но ще дойда пак.

— Ела — отговори Роуз и махна за довиждане.

Последвах Марго, озадачена. Да няма ангел? Не каза ли Нан, че Бог не оставя чедата си сами?

На другия ден Марго отново отиде у Роуз, и на следващия пак, и пак, докато се стигна дотам, че започна да прескача от единия до другия апартамент по три пъти на ден. Точно така, както някога бях обичала тези гостувания, сгрята от ведрата разсъдливост на жена, родила тринайсет деца, и която, за моя радост, караше раждането и майчинството да приличат много повече на дар, отколкото на мъчение, както си ги бях представяла аз, така сега потръпвах от ужас от вида на тази олющена врата, от екота на заплахите и подигравките от канапето, от непрестанните нападки.

Накрая призовах Нан. Не беше идвала от битката в Невада и си мислех, че пътищата ни са разделени. Започнах с тон на разкаяние.

— Нан, съжалявам — въздъхнах аз. — Много, много съжалявам.

Тя махна с ръка да прогони извиненията ми, много внимателна, както винаги, при избора на това, което иска или не иска да чуе.

— Всичко е наред — успокои ме тя и ме прегърна. — Ти си ангел за пръв път и имаш да учиш още много.

Обясних й положението с демона на Роуз.

— Защо на Роуз не е пратен ангел? — попитах аз. — И кой е този морж, който живее на канапето й?

Изглеждаше изненадана. Наистина беше така.

— Не знаеше ли… Марго е ангелът на Роуз.

Тя се засмя, но като видя израза на лицето ми, възвърна сериозността си.

— Знаеш, че човек може да има повече от един ангел хранител.

Хм!

— Знаеш ли, че ангелът хранител на Роуз бе наскоро преназначен.

Не. Но давай нататък.

Тя въздъхна:

— Скъпа моя, ти наистина трябва да започнеш да използваш тези тук. — Тя почука крилата ми. — В момента Марго изпълнява ролята на ангел на Роуз.

Втренчих се в лицето й. Май нещо се губеше в подробностите. Като например това, че Марго беше смъртна.

— И какво? — сви рамене Нан. — Не само мъртвите поемат ролята на ангели, скъпа. Иначе какъв смисъл би имало от родителите? Или от приятелите, братята и сестрите, болногледачките, лекарите…

— Разбрах — кимнах аз, макар че нищо не схванах.

— Твоята задача сега е да я пазиш от Рам.

— Демонът?

— Да. Вече сигурно си разбрала, че той я държи изкъсо.

Замислих се над това. За себе си бях решила, че той, по някаква причина, е успял да се настани в живота на Роуз като съпруг, когото тя няма куража да напусне. Но доколкото разбирах, той не я подлагаше на големи изкушения. Роуз ходеше на църква. Не беше пристрастена към дрогата. Не беше убила никого. Не можеше да се насили да стъпи върху хлебарките дори, които щастливо подтичваха по пода на кухнята й.

— Наблюдавай по-внимателно — посъветва ме Нан. — Ще разбереш целите му и силата, с която държи Роуз.

Това се случи в деня, когато Роуз разказа на Марго историята за златния пръстен върху безименния пръст на лявата си ръка.

— Този пръстен се появи в живота ми един следобед, когато бях момиче на не повече от дванайсет години. Бях във фермата на баща ми и събирах ябълки в овощната градина до хамбара. Беше такава жега, че да опечеш яйце в пепелта. Даже и кравите бяха налягали нагоре с корема, а коритата им за вода бяха пресъхнали като пясъчни дюни. Знаех, че не трябва да го правя, но не можах да се спра. Слязох долу на пристана, съблякох се съвсем гола, изрекох молитвата си и влязох в студената черна вода. Потопих даже главата си. Все още усещам струите вода да текат по косата ми, между голите ми крака… Щях да остана така цял следобед, ако можех да удържа толкова дълго дъха си. Но се наложи да задържа дъха си по-дълго, отколкото си представях. Най-напред помислих, че ме тегли течението на реката. А после около глезена си усетих топлина, топлина, която стана толкова силна, че изврещях като прасе по Коледа. Когато отворих очи, видях, че кръвта прилича на огън. Зад мехурчетата и кръвта видях дълга опашка. Алигатор, дълъг като самосвал. Спомних си как татко казваше, че слабото им място са очите, затова се наведох до муцуната му и забих палеца си право в окото му. За секунда ме пусна и тази секунда ми бе достатъчна да ритна с крака и да се изтласкам на повърхността, за да поема въздух. Но тогава алигаторът се втурна към другия ми крак и този път ме издърпа долу. Стори ми се, че стоях долу толкова дълго, че още една секунда и щях да ида горе, при Исуса. Но точно тогава някакъв мъж ме издърпа в топлината на деня, топлината на един нов живот. Той ми даде този пръстен.

Кой знае дали в тези истории имаше зрънце истина? Но всеки път, щом Роуз ги разказваше, светлината около нея блестеше така ярко, че Рам се вдигаше от канапето и се запътваше, клатушкайки се към задната врата, като мечка, страдаща от главоболие.

— Даде ми го моят първи съпруг — рече Роуз, усмихвайки се към обвитата в паяжини снимка на красив мъж на стената. — Каза ми да не спирам да разказвам историите си, да ги разкажа на целия свят. Той излезе и ми купи мек молив и бележник с кожена подвързия и ме накара да ги напиша. И аз не спрях.

— Тези бележници… — обади се Марго, — те къде са?

Роуз махна с ръка.

— Не съм ги вадила скоро. Твърде много са.

Марго вдигна от пода нов бележник с твърда подвързия.

— Това последният ли е?

Роуз вдигна изкривените си пръсти.

— Да, но ръцете много ме болят. Не мога да пиша повече.

Марго започна да чете на глас. Докато четеше, малките паралелни светове, които се изливаха и вливаха в аурата на Роуз се раздуха навън и постепенно изпълниха цялата стая. Видях като филмов монтаж кадри с образа на Роуз като дете, подканяно от родителите си да разказва истории на останалите членове на семейството в Луизиана. После майка, която драска приказки до люлката, а сетне Роуз на годините, на които беше сега, седнала до масата под покритите с мрежа прозорци в Лоу Лайбръри в Колумбийския университет, заобиколена от мъже и жени в костюми и рокли, усмихнати като за снимка, а после някой й връчваше грамота. Когато се напрегнах да прочета текста, се стъписах — наградата „Пулицър“ за художествена литература.

После изображението на същата грамота, но в едър план, поставена в рамка и закачена на стената във всекидневната на Роуз. Но това не беше същата всекидневна, в която седеше сега — онази от видението беше три пъти по-голяма, с мраморна камина, килими от стена до стена, и копринени завеси в цвят слонова кост, оформящи нишите пред прозорците. Една камериерка почистваше праха от безбройните снимки в позлатени рамки на обичните синове и внуци на Роуз, фотографии от дипломирането им, от военната им служба, а един дори се ръкуваше с президента Рейгън. Доколкото знаех, нито един от синовете й не беше завършил и гимназия дори.

Видението се сви, а аз стоях там смаяна, докато забелязах, че Рам се е върнал.

Марго прелистваше бележника на Роуз.

— Това е невероятно — каза тя. — Защо не си ги публикувала?

Тогава се обади седналият до Роуз Рам. Държеше ръката й: Не си толкова добра, Роузи.

Роуз повтори след него, като клатеше глава:

— Не съм толкова добра, дете.

— Книгите са за богатите хора, не за такива като теб.

И Роуз повтори след него като робот:

— Книгите са за богати хора, не са за такива като мен.

— Това са глупости — прекъсна я Марго. Рам я стрелна с очи. — Прекрасни са. Пишеш фантастично!

Рам извиси гласа си: Ти не се интересуваш от пари. Парите правят добрите хора лоши.

По лицето на Роуз премина сянка. Тя повтори думите на Рам.

Марго се обърка.

— Съжалявам, че мислиш така — отбеляза нежно тя. После й хрумна нещо. — Може ли да взема бележниците ти и да ги покажа на съпруга си. И той е писател.

Рам стана. Отговори противната си уста и изрева към Марго. Роуз затисна ушите си, сякаш беше чула нещо зловещо. Марго се пресегна към нея.

— Какво има, Роуз?

— Върви си — през плач каза Роуз. — Моля те.

Но после се наведе напред, обви треперещите си ръце около пръстите на Марго и ги притисна към спиралата на бележника, лежащ в скута й. Рам погледна и затропа с крак по пода до Роуз в знак на протест. Тя отвори устата да каже нещо, но усети как около нея въздухът натежава от негодуванието на Рам.

— Тръгвай — повтори тя.

Объркана, Марго погледна Роуз, после бележника и направи една крачка към вратата.

Рам изви глава назад и хвърли поглед към стария дървен вентилатор, увиснал над Марго.

— Да не си посмял — извиках аз и се втурнах напред.

Той се ухили насреща ми, тръгна клатушкайки се към него и го дръпна.

— Бързо — креснах на Марго, хвърлих се към корема на Рам и го съборих на пода.

Наблюдавах как Марго затвори вратата на апартамента зад себе си, а от тавана около вентилатора се посипа натрошена мазилка. Рам се надигна и се втренчи в мен с разширени ноздри. Сви колене и се приготви за нападение, но точно този миг най-неочаквано течността в крилете ми се превърна в пламък. Челюстта му увисна. Рам се сви и се скри като хлебарка в рамката на снимката на първия съпруг на Роуз.

После се случи нещо, което не разбрах. Роуз застана пред мен, ведра и усмихната. Гледаше право в мен.

— Готова съм — каза тя. — Накарай го да не ме безпокои повече. Заведи ме у дома.

Подаде ми ръка и аз я взех. Почувствах как тя влиза в тялото ми, минава през крилата ми, а после изчезва.

Прекарах нощта в апартамента на Роуз, крачейки напред-назад. Гледах скъпоценните й снимки, плачех над празните кухненски шкафове, гнусях се от плъховете, обитаващи цивилизовано пространството под леглото й, и от мръсната вода, която капеше от архаичния кран. Питах се защо е избрала това място, защо е позволила да се свие в юмрука на един демон, вместо да изживее живота, който й е бил предначертан. Но не намирах отговор.

Вместо това направих необходимото. На следващия ден Марго намери тялото на Роуз свито на канапето; заплака на пода, прегърнах я, зашепнах в ухото й да бъде смела, утеших я и й напомних за бележниците. След като беше извикала линейката, тя тръгна към гардероба до леглото на Роуз. Нямаше никакви дрехи, но имаше десетки бележници, изпълнени с почерка на Роуз. Напълни няколко куфара с книгите и повика Тоби на помощ, за да ги пренесат в техния апартамент, преди да е дошла линейката.

След време звънна издателят на Тоби. Бележниците на Роуз представлявали интерес за него, но имали нужда от доста редакторска работа, а той нямал време за това. Свободна ли е Марго вдругиден? Тя погледна малката планета, изригваща от корема й, и се помоли бебето да постои още малко там. Да, отговори му. Свободна съм.

Трябва да отбележа, че това беше сън, превърнат в действителност. Той растеше в мен като тайна, която се бях заклела да пазя от много дълго време. Никога не съм знаела каква искам да стана, когато порасна — струва ми се, че никога не съм знаела с точност кога официално ще стана голяма, но сега, след като се бях заинтересувала от литературата в дома на Греъм и Ирина и бях прекарала толкова часове, правейки дисекция на романите на Тоби, за да открия истината в художествената измислица, цветето в пъпката, знаех съвсем точно какво искам да правя.

И колко странно — попаднах на работа, идеална за мен. А дори не я виждах. Поне не тогава. Онази сутрин вървях до Марго, изпълнена с увереност и устрем. Момичето ми — казах й аз, — ако можех да повторя всичко отначало, това щеше да бъде единственото нещо, което нямаше да променя. Най-после нещата бяха станали такива, каквито трябваше да бъдат.

Офисът на издателството се помещаваше над прословутия магазин за деликатеси на Пето авеню, онзи, който Марго беше осквернила така незабравимо преди много години. Минавайки край собственика, тя скри лицето си, а после се изкачихме пеш до третия етаж.

Хюго Бенет, директорът на „Бенет Букс“, мъжът с най-белите, най-прави и най-големи зъби, които бях виждала, беше ветеран в издателския свят. Независимо от върховните си усилия, той не бе успял да си намери свестен сътрудник, откакто беше дошъл тук от Торонто.

— Бележниците са истинска находка — увери той Марго. Щели да публикуват първата поредица, след като приключат с обичайния процес на редактиране. Проявявала ли интерес към такава задача?

Тя не беше сигурна.

Сигурна си, разбира се, казах й аз.

— Разбира се, със сигурност — отговори тя и почувства как течността се процежда по бедрата й, болката прорязва корема й и едва се сдържа да не изкрещи.

19
Автобусът

След десет часа родилни мъки Марго реши, че не иска да ражда. Беше стигнала до заключението, че майчинството не е за нея, че всъщност не желае да има дете и молеше да я пуснат да си върви.

Преди да завърши своята кратка пледоария към сестра Мей, я връхлетя нова контракция:

— Не, мисис Послусни — твърдо заяви сестра Мей. — Ако можеше да си спестиш приказките и да напъваш, вместо да крещиш, щяхме да извадим детето много по-бързо. Благодаря.

Марго проклинаше, а Тоби обикаляше по коридора, улавяйки се, че за пръв път от много години насам нашепва молитвата.

Сестра Мей се протегна между краката на Марго и опипа бебето, за да види в какво положение е. Беше още високо в маточната шийка. Но вместо глава, тя хвана крак.

— Ей сега ще се върна — каза тя и излезе от стаята.

Поредната контракция връхлетя тялото на Марго като стоманен танк. Господи, като се сетех какво беше! Казват, че се забравяло, но не е така. А като го наблюдаваш отстрани, споменът неминуемо те пробожда. Гледах как кървавите челюсти на контракциите я захапват здраво, затварях очи и слагах ръка върху таза й. А до мен се яви още един ангел. Млад мъж, на двайсетина години, с коса с цвят на капучино, която се спускаше до брадичката му. Нещо в него ми беше много познато. Изгледах го отстрани.

— Познаваме ли се?

Той погледна сцената на болничното легло и трепна.

— Джеймс — отговори той бързо, без да сваля очите си от Марго. — Аз съм ангел хранител на Тео.

Марго извика отново. Мъчеше се да стане от леглото.

— Чакай — спрях я аз. — Опитвам се да обърна Тео.

— Тео — изохка тя.

Погледнах нагоре. Беше ме чула. Но изненадите не свършваха дотук — тя ме гледаше, като че наистина ме виждаше.

— Сестра — примоли се тя, протягайки се към мен. — Дайте ми лекарство. Дайте ми нещо. Не издържам повече.

Очите ми трябва да са били като палачинки. Бяха минали повече от десет години, откакто ме беше видяла за последен път. Почудих се за миг как ли изглеждах в нейните очи. После тя изкрещя отново и ме върна в реалността.

— Бебето излиза седалищно — съобщих аз спокойно. — Ще се опитам да го обърна. Но ти трябва да стоиш колко е възможно по-неподвижно. — Погледнах към вратата. В далечния край на коридора се чуваха гласове — сестрата и докторът се връщаха.

— Как разбра, че е момче? — задъха се тя.

Направих се, че не съм чула въпроса, и сложих ръка върху горната част на корема й. Погледнах Джеймс и той ми се видя малко уплашен.

— Ела тук — казах аз. — Ти нали си ангелът на Тео?

Джеймс кимна.

— Тогава накарай малкия да се обърне както му е редът.

Джеймс сложи ръцете си върху моите, затвори очи и през тялото на Марго тутакси премина златна светлина. Опитах се да поема част от болката, както бях правила толкова много пъти досега. Стиснах очи, а когато дойде новата контракция, я сграбчих, дръпнах я като метален прът и я изтеглих към себе си. И точно както Роуз беше преминала през мен, така и металният прът пропътува цялото разстояние до крилата ми, а оттам се отправи към някаква друга част на вселената. Марго въздъхна облекчено.

Вече виждах как бебето, малкият Тео, уплашен и объркан, започва да се обръща наопаки. Марго викаше отново, защото контракциите се стоварваха отгоре й като камари с камъни. Доближих главата й и сложих ръка върху сърцето й.

— Трябва да се опиташ да се успокоиш — казах аз. — Тео има нужда да дишаш бавно, много бавно.

Тя започна да диша колкото се може по-бавно и дълбоко, и точно когато Джеймс завъртя бебето в крайното му положение, смъквайки го надолу в студения вход към света, докторът и сестрата влязоха вътре.

— О, боже — възкликна сестрата, защото главата на бебето беше вече навън, а тя влезе тъкмо когато Марго направи онзи последен, изумителен напън, при който детето излезе от нея, с главата напред.

— Мисис Послусни — каза задъхано сестрата, — ето ви момченцето, цяло-целеничко!

Марго с мъка повдигна главата си.

— Тео — каза тя. — Смятам да го нарека Тео.

Тео Греъм Послусни, с всичките си четири килограма и половина, се бе сгушил на гърдите на Марго и не спря да суче, докато падна нощта.

Имаше усложнения с плацентата, затова я задържаха в болницата няколко седмици, като вечер откарваха бебето в количка в детското отделение, за да може тя да спи. Навярно трябваше да оставя Джеймс да си върши работата, докато аз бдя над Марго, но не успях. Бях поразена от розовия пашкул, който мъркаше в пластмасовото легълце, с коса, червеникава като връхчето на пламък, покрита с вълнена шапчица, която Роуз беше изплела преди няколко месеца. Беше толкова гладен, че през цялата нощ търсеше невидима гърда, но сестрите го утешиха с биберон, а аз погалих красивото му лице.

Джеймс най-после дойде при мен. Мислех си, че е много смел.

— Виж — обади се той след няколко мига на безмълвно присъствие до мен пред леглото на Тео. — Работата ми е да се грижа за Тео. А твоята — за Марго.

Погледнах през него към Марго, която виждах през спуснатата завеса около болничното й легло. Спеше дълбоко.

— Какво искаш да кажеш, че не я гледам ли? Виждам я много добре. Или си забравил, че аз съм ангел. Ние ги умеем тези неща.

Той вирна глава и се намръщи.

— Може би трябва да обясня връзката си с Тео.

— Интересува ме само да направиш така, че той да не свърши с доживотна присъда за убийство.

С ъгълчето на окото си съзрях как той отстъпи крачка назад. Дали не съм малко рязка, помислих си. Навярно е далечен роднина на Тоби. Чичо или нещо подобно. Във всеки случай не се налагаше да го скастрям така. Но истината бе, че исках Тео само за себе си. Беше ми се удала възможност, каквато смятах, че няма да имам никога, а и мислех, че никога няма да пожелая — да преживея чудото на първородния си син отново. Чувствах се като вълчица, ръмжаща пред хищниците. Исках Джеймс да заеме второто място. Но предаността му май беше по-голяма.

Обърнах се към него.

— Съжалявам, разбра ли — казах, протягайки ръце напред. Знак, че съм искрена.

Той срещна погледа ми и задържа очите си върху моите, но не отговори. Известно време се гледахме, аз потъвах все по-дълбоко в ехото на лекомисленото си изказване, а Джеймс мълчаливо отказваше да приеме извиненията ми. Накрая, когато Тео започна да хленчи, той стана. Посегнах да погаля момченцето по бузата, но Джеймс стигна преди мен. Постави ръката си на главата на Тео и малкият тутакси се унесе в сън.

— Не е необходимо да ме харесваш — промърмори Джеймс, избягвайки погледа ми. — Но те моля да ми имаш доверие.

Кимнах. На устните ми безмълвно напираше повторно извинение. Джеймс се извърна от мен, а аз тихо се промъкнах обратно при Марго.

След няколко дни Марго се завърна в искрящ от чистота апартамент, с прясно боядисана детска стая, екипирана с всевъзможните принадлежности за деца, пред които тя беше ахкала и охкала в детския магазин. Тоби, твърде прибързано беше помолил работодателя си за едноседмичен отпуск по бащинство. Когато молбата му беше отхвърлена, той все пак излезе в отпуск и незабавно му отрязаха квитанцията. Но нима гледката на едно новородено дете не преизпълва света с надежда? Без работа, без пари, с непрестанния вой на полицейски клаксони наоколо, Тоби чувстваше, че малкото му семейство е непобедимо.

Но най-хубавото предстоеше — той съобщи на Марго, че с последната сума от спестяванията им е платил полета на Греъм до летище „Кенеди“ на следващия ден, за да види внука си. И тогава изпях Песента на душите за пръв път от доста дълго време насам. Обади се на папа — казах на Марго, но в първия момент предложението ми потъна като камък във вълнението й. — Да му се обадя ли? — помисли си тя. — Нямам време… Имам да свърша толкова неща преди пристигането му… Напомних й пак, и накрая тя се подчини.

Слушах, плачеща със сълзи от радост и тъга, телефония разговор, който не бях провела никога, облекчена, че по някакъв начин някой ми е дал възможността да пренаредя парчетата съвсем малко, само за да кажа нещата, които никога не бях казала.

— Папа!

Дрезгав звук от давене и кашляне. Както обикновено, тя не беше съобразила часовата разлика. Но какво от това!

— Папа! Тоби току-що ми каза. Колко ще останеш? Утре с първия полет ли летиш?

Последва пауза.

— Да, да, Марго, любов моя. Самолетът излита в седем, затова таксито ще ме вземе към четири… — Тео започна да проплаква. — Това, което чувам, внукът ми ли е?

Тоби подаде Тео на Марго, а тя постави слушалката до него, за да може ревът му да премине цялото разстояние до Англия. После го върна на Тоби. Той налапа тутакси малкия му пръст и започна да го суче.

— Мисля, че е гладен — прошепна Тоби.

Тя кимна.

— Папа, трябва да вървя. Чакам те с нетърпение утре. Лек път!

Мълчание.

— Папа?

— Обичам те, милото ми момиче.

— И аз те обичам, папа. Доскоро.

— Доскоро.

През цялата нощ, докато Марго се въртеше и мяташе, без да може да заспи от вълнение, обикалях из стаята, обзета от облекчението, че съм могла да наместя парчето, което все се губеше и чезнеше от онова, което предстоеше. Защото знаех, че не съм в състояние да променя нищо повече. Дори и сега много неща оставаха извън контрола ми.

Телефонното обаждане късно сутринта дойде от мисис Бибър, съседката на Греъм. Тя внимателно и плахо й съобщи, че само преди час шофьор на такси е почукал на вратата й, че намерил Греъм да седи на стъпалата пред вратата с куфар в ръка, студен и неподвижен. Починал в мир и без болка.

Марго беше неутешима. Седях до нея, заключена в малката баня, и плачех със същите сълзи, които се стичаха безспир в ръцете й.

Да си призная, успях да си внуша, че чувствата, които ме обзеха след раждането на Тео, са изфабрикувани от мен. Сега, като гледах как хормоните се оплитат в главата на Марго, как нервните клетки растат, докато се сблъскат, виждах съвсем отблизо физиологическия портрет на следродилната депресия. Всеки път, щом Тео изплачеше, което той правеше често, часове наред една червена вълна преминаваше през тялото й, а нервните й клетки се забързваха, докато цялото й тяло се разтреперваше отвътре навън. Изглеждаше така, сякаш го хранеше по цял ден. Имаше вид на малокръвна, макар че лекарите я уверяваха, че няма анемия, а една инфекция на маточната шийка мина незабелязана. Тя установи, че изведнъж е намразила Тоби. Мразеше го, защото той притежаваше вълшебната способност да спи непробудно, докато бебето реве от леглото точно до главата му. Мразеше го, защото той не трябваше да се превръща във вечно течаща млекодайна машина за бебето. Мразеше го, защото тя бе на края на силите си, беше объркана и изплашена до смърт, че трябва да изтърпи този хаос и на следващия ден.

Наблюдавах как Тоби се старае да й угоди. И тогава дойде една приятна изненада. Книгата на Тоби „Черен лед“ удари първото място в класацията за национален бестселър. Това го знаех. Но го узнах месеци след като беше станало факт. Тоби прие телефонното обаждане и благодари на издателя си, докато гледаше как Марго се бори да нахрани Тео за седми път в течение на един час, а лицето й е почервеняло от плач. Сега проумях това, което не разбирах навремето — Тео не приемаше никакво мляко. Гълтащите шумове, които издаваше, бяха глътки въздух. И докато малкото му коремче се присвиваше от глад, гърдите на Марго щяха да се пръснат от кърма.

— Направи нещо — изсъсках към Джеймс.

Той ме стрелна с очи.

— Опитвам се.

Гая се приближи.

— Нека да опитам аз — и тя прошепна нещо на Тоби.

Той затвори телефона и се доближи до Марго.

— Мила?

Тя не му обърна внимание. Той сложи ръката си на рамото й.

— Марго?

— Какво има, Тоби?

— Защо не излезеш навън за няколко часа. Аз ще гледам бебето.

— Ти нямаш кърма — погледна го Марго. — Той ще има нужда от хранене само след десет минути.

Тоби се усмихна.

— Мога да му дам мляко на прах. Хайде, отиди в някой фризьорски салон или нещо подобно. Направи нещо за себе си.

— Сериозно ли говориш? — погледна го пак тя.

— Напълно.

Той погледна настрани. Не беше добър лъжец, дори и лъжата да беше за добро.

— Да кажем, че съм спестил малко за моменти като този.

— Наистина ли?

— Наистина.

— Колко?

— Стига си питала. Просто вземи чековата книжка и тръгвай! Направи си маска на лицето, педикюр или каквото там вие момичетата правите за ноктите си, просто върви, излез оттук.

Тя излезе, преди да сте изрекли „Шведски масаж“.

Последвах я надолу по стълбите, по улицата, до автобусната спирка. Крилата ми пулсираха от послания: Накарай я да върви пеша. Не й позволявай да вземе автобуса.

Защо, чудех се аз. Гледах приближаващия автобус. Защо, запитах се пак, но отговор нямаше. Добре, помислих си. Като не казваш, няма да те слушам.

Настанихме се отзад. Марго притисна кърпа към главата си, а болката в гърдите й намаля от хладния ветрец, струящ през отворения прозорец. Автобусът спря на Единайсето авеню. Качи се нова група пътници. Една от тях тръгна към нас и седна отсреща, с лице към Марго. Стомахът ми се преобърна.

Жената беше двойничка на Хилда Маркс. Ярката оранжева коса с нишки от сребро, вечно червеният нос, поразяващ лицето й, долната челюст на булдог. Видях, че Марго учестено поема дъх, втренчена в жената, която събличаше палтото си — черен шлифер, толкова подобен на онзи, който Хилда беше носила навън, и мляскаше с челюсти, точно като Хилда. След миг-два стана ясно, че това не е Хилда. Някой по-надалеч в автобуса я повика с името „Карин“ и щом тя се засмя и забърбори, лицето й съвсем се промени. Акцентът й показваше, че е родена и израсла в Ню Джърси.

Аз, естествено, трябваше да помня това. Гледах безпомощно как мислите на Марго се връщат към „Сейнт Антъни“. Кожата й настръхна от спомените за Гробницата и за страха, унижението и безсилието. Тези спомени изплуваха в паметта й като изскочили на повърхността отломки на кораб с подути, мъртви тела, показали отвратителните си лица на слънцето. Тя се втренчи в краката си и въздъхна. Притиснах с ръце раменете й и я успокоих: Ти си тук, сега. Това е зад теб. Ти си в безопасност. Тя пое дълбоко въздух няколко пъти и се помъчи да прогони образите, които населяваха въображението й. Хилда, която я бие с чувала за въглища. Хилда, която я влачи навън от Гробницата, само за да я завлече обратно пак там. Хилда, която й казва, че е нищо.

На следващата спирка тя слезе от автобуса и тръгна бързо, макар че не беше твърде сигурна нито къде се намира, нито накъде отива. Идеята за масаж беше изчезнала отдавна. На нейно място беше дошло огромното желание да я няма. В един миг й се прииска да се обади на Ксиао Чен и да отпрашат към бара до Нюйоркския университет. Но в следващия момент реши, че ще иде там сама.

Добре, казах на глас аз. За бога, помислих си. Сега те слушам. Изпрати ми послание, дай ми някакъв знак за онова, което трябва да направя. Нали разбираш, че виждам какво става. Знам, че ще похарчи петдесет долара за серия шотове и ще се изчука с някакъв младеж, чието име ми се губи. Знам, че ще се измъкне оттам в полунощ, забравила напълно, че има съпруг и дом. И дете, отгоре на това!

И знаете ли какво? Нищичко. Нито звук. Никакви послания в крилете ми, никакъв инстинкт. Аз, естествено, говорех на Марго, виках с всичка сила, пях Песен на душите. Но тя ме извади от верния тон. И най-лошото бе, че когато стигнахме бара, на входа ни чакаше Грогор. Когато Марго влизаше, той сложи ръка на кръста й и я придружи вътре. А аз не можех да направя нищо.

Причината, поради която Тоби не съобщи на Марго успеха на „Черен лед“, бе фактът, че в течение на седмици след това те не си говореха. Бивш колега от Нюйоркския университет му се обади от бара, щом съзря Марго да сърба коктейли и да се натиска с някакъв студент. Телефонният разговор протече горе-долу така: В единайсет часа вечерта телефонът в кухнята на Тоби и Марго звъни. Тоби е свършил млякото на прах, а всички магазини са затворени. Тео скимти.

— Ало? — Той тутакси отдалечава слушалката от ухото си. От другия край се чува силна музика.

— Ей, приятел! Джет се обажда. Кажи, Тобс, не ти ли се роди дете скоро?

Удар на сърцето!

— Ъхъ.

— И не се ли ожени за една руса мацка на име Марго?

— Ъхъ.

— И къде ли е тя точно сега?

Тоби се оглежда. Заспал е преди малко. Проверява в спалнята.

— Не съм сигурен. Защо?

— Не знам как да ти кажа, приятелю. Струва ми се, че тя е тук.

— Къде?

И така, Тоби взима бебето, увива го и двамата тръгват с колата чак до мястото, където Марго държи ръцете на младеж и едновременно с това повръща червата си под уличен осветителен стълб.

Наблюдавах безпомощна и разкаяна, по-разкаяна, отколкото може умът ви да побере, как Тоби намали до Марго и преди да изскочи от колата, провери как е Тео. Гая и Джеймс останаха при бебето. Извърнах се. Тоби доближи Марго, тя разбра, че той е там, но отказваше да отговаря.

— Тео има нужда от теб — най-сетне каза той и нещо от неговата отговорност, от любовта му проникна в съзнанието й и тя се залюля към колата и замалко да падне върху лежащия на предната седалка Тео.

Няма думи.

Никакви думи не могат да опишат какво се случи с мен през онази нощ.

Онова, което знам, е: Исках да променя всичко. Да откъсна завесата, която ме отделяше от Марго, да скоча обратно в плътта й и да поискам прошка от Тоби. Исках да взема Тео и да избягам с него. Да го отнеса далече от тази ужасна, сломена жена и в същото време да излекувам всички нейни рани. Исках да върна времето, да се срещна с Бога и да произнеса обвинението си към него за онова, което се е случило и я е направило такава.

От тази вечер насетне един брак, който беше смъртоносно пронизан още преди да е заживял, легна повален в тишината между Тоби и Марго. Тоби прекарваше дните си в писане, Марго редактираше бележниците на Роуз, а Тео гледаше ту едното тъжно лице, ту другото, ту мен. Казвах му, че го обичам, че обичам и баща му. Че съжалявам.

И се молех някой някъде да ме чуе.

20
Възможност за промяна

Когато истинският ужас от тази нощ се смали до измерението на лош спомен и най-накрая Тоби чу предложението на Гая да прости на Марго, те решиха да опитат отново.

Това беше най-щастливият ден от моя живот, преди и след смъртта ми.

Марго видя плакат за книгата на Тоби на една автобусна спирка. Завърна се вкъщи, приведена под тежестта на плик с продукти, и беше посрещната от гърба му.

Това беше познат поздрав. Но този път тя се ядоса. И се обиди.

— Защо не си ми казал за книгата си?

Удар.

— А? — Той не се обърна.

Тя изсипа продуктите на земята.

— Книгата ти — повтори тя. — Твоята „най-продавана в света“ книга. Защо трябва да научавам последна? Всички в „Порт Оторити“ знаят за нея. Аз съм твоята съпруга.

Най-после той се обърна.

Марго внезапно осъзна, че от седмица не го е поглеждала в очите.

— Моя съпруга — прошепна той, изговаряйки с мъка думите, като че бяха на чужд език. — Моя съпруга.

Изразът на лицето й се смекчи. Изведнъж и без да знае защо, тя избухна в сълзи.

— Моя съпруга — повтори Тоби отново, стана от стола си и тръгна към нея.

— Съжалявам — през сълзи промълви тя.

— И аз съжалявам — прегърна я Тоби.

Тя не се отдръпна.

Казвам ви, че всеки път, когато някое от посланията минеше през крилете ми, се вслушвах и действах според указанията. Не питах отново кой, какво, къде или защо. Нямаше значение дали Бог, друг ангел или моята съвест изпраща посланията. Истината беше, че ако бях послушала, ако бях спряла Марго да се качи на онзи автобус, айсбергът, който почти прекатури брака им, можеше да бъде избегнат.

Разбрах, че бе наранен не само бракът им. Тоби беше станал друг човек. Очите му бяха изпълнени с тъга, каквато преди нямаше. Започна да добавя уиски към кафето си. Най-напред капка, после глътка. Гледаше другите жени и си мислеше: Ами ако? Ами ако съм се оженил за неподходяща жена?

Беше непоносимо. Спомените за разрива помежду ни идваха бързи и лепкави с цялата неприязън и вероломство, които ги съпътстваха. Аз си мислех: Аз съм причината. Аз го накарах да изневери.

Но над техния проблем продължаваше да виси като дамоклев меч един въпрос. Всъщност не го бях хващала на местопрестъплението. И в действителност много от причините, които ме караха да мисля, че ми изневерява, се бяха изпарили във въздуха. Но и без реални доказателства бях почти сигурна, че е спал със Соня. А аз го презирах за това.

Скоро след първия рожден ден на Тео, когато радостта на Марго и Тоби от първите опити на детето да проходи беше помрачена от мисълта, че тяхното дундесто момченце може да прескочи прозореца на всекидневната, който се отваряше над бетоновата настилка на четири етажа височина, те се преместиха в друго жилище в Уест Вилидж, близо до стария тавански апартамент на Тоби, което обаче беше пет пъти по-голямо. Чек за солиден хонорар за книгата на Тоби им позволи вътрешно обзавеждане, което да превърне в реалност представите на Марго за уют и сигурност — легло от ковано желязо, изобилие от дивани, първият телевизор и не на последно място — телефон. Сякаш под света на Марго изневиделица се бе появила гигантска мрежа. Тя се почувства най-после в безопасност. И беше щастлива.

Покрай нея беше щастливо и останалото домочадие. Дори Джеймс и аз успяхме да загърбим нашата малка борба за надмощие. Джеймс, Гая и аз, цялото малко семейство от ангели, наблюдавахме другото трио — Тео, Тоби и Марго, които бавно, но сигурно се отдалечаваха от сметището на миналото си към едно по-обещаващо и не така разрушително бъдеще. Тоби прекарваше вечерите, пишейки новата си книга, Марго критикуваше и редактираше черновите му, а денем извеждаха Тео в парка, учеха го как се казват животните в зоологическата градина и го притискаха здраво помежду си, когато плачеше от звука на сирените, изстрелите или кавгите в съседство.

Най-сетне Тоби успя да убеди Марго да поднови потъващото си приятелство със Соня.

— И дума да не става — възрази тя. — Да не си луд? След като ни изрита от апартамента си, когато нямаше къде да отидем?

Тоби си помисли да спомене откраднатия медальон на Соня, но се спря навреме.

— Добре — каза той. — Аз само… Не ми е приятно да те гледам сама, нали знаеш? Майките имат нужда от помощна мрежа. — Той отново бе гледал Опра. — Мислех си, че ще ти се отрази добре да имаш женска компания — въздъхна той. — А ти и Соня бяхте като…

— Като какво?

— Като сестри. Бяхте ей така — и той кръстоса средния си пръст върху показалеца. — Близки, разбираш ли?

Да, мислех си аз. Бяхме. Някога, едно време.

Марго настоя Тоби да се обади. Доволна, че Соня няма да я отхвърли, тя взе слушалката от него. Накрая с помощта на подсказванията на Тоби от другия край на стаята, успя да каже:

— Защо не се отбиеш за вечеря. — Макар и да го изрече по-скоро като твърдение, отколкото като въпрос. Мразеше да моли.

И аз не бях въодушевена от идеята. Подозренията ми не бяха намалели ни най-малко. Но не направих нищо. Гледах как тримата прекарват една съвършено приятна вечер, изтегнати на новите кожени дивани, вдигайки наздравици за успеха на Тоби, а Тео, вече на четири години, спеше непробудно. И чаках.

Последните няколко години Соня беше прекарала в Париж. Отслабнала, извисена на своите обувки с петнайсетсантиметрова платформа, тя подхвърляше френски думи, имена на знаменитости и прочути фотографи в разговора. Марго неспокойно се въртеше във фотьойла си. Поглеждаше пуловера си от разпродажба с дупки под мишниците, джинсите й вече бяха протрити на коленете. После поглеждаше Соня, трептяща по последна парижка мода, дългите, само за реклама на бански костюм крака. Толкова красива, мислеше си Марго. Забрави, казах й аз. Страда от булимия и е самотна. Защо не съм като нея? Сигурно Тоби щеше да се чувства по-добре с нея, отколкото с мен. И тогава разбрах за първи път — като анорексичка, която вижда на снимка подобната си на скелет фигура и си казва: „Да, не съм толкова дебела“, си помислих: „Да, едва сега разбирам. Не, Тоби не ме обича. Аз самата не се обичам“.

Затова неуморно заповтарях: Тоби те обича. Но като наблюдаваше как Соня насочва досадния си разказ за артистичното общество от Монмартър към Тоби и при всеки сгоден случай се пресяга да изтупа невидима прашинка от крачола на панталона му, Марго потъна в унинието на самозащитата си. От време на време Соня хващаше ръката на Тоби, вдигаше я нагоре и я пускаше.

— Обещай да ме посетиш в Париж, Тоби, моля те.

Гая се опитваше да накара Тоби да обърне внимание на изражението на Марго. Преди малко той беше изпил четири джина с тоник един подир друг. В резултат на това се облягаше все по-близо и по-близо до Соня, съгласи се да иде в Париж, а сетне, за да допълни с рани, започна да сипе шеги за едно минало, в което Марго не участваше. Накрая Гая разкъса ципата, обвиваща разсъдъка на Тоби, и пробуди съвестта му. Той погледна към Марго и дръпна пръстите си от ръката на Соня.

— Добре ли си, мила? — попита нежно той.

Тя погледна настрани, отвратена. И тогава от спалнята на Тео се чу вик.

— Аз ще ида — каза Марго и излезе от стаята.

Тоби не беше толкова пиян, че да не забележи настроението на Марго. Обърна се към Соня и се зае да гледа часовника си, като го вдигна чак до носа.

— Ей, Соня, беше страхотно да се видим пак, но май става доста късно…

Тя го изгледа и пресуши съдържанието на чашата си. Приближи се до него, без да сваля очи от лицето му.

Горе в коридора, Марго чу името й да се споменава с приглушен тон. Застина на вратата, наострила уши.

Соня бавно плъзна дългите си крака от дивана и се премести по-близо.

— Не — каза Тоби. — Защо?

— Женен човек си и не мога да ти казвам какво да правиш — сви тя рамене. — Просто… — Тя погледна към вратата.

— Какво?

Усмивката й стана още по-широка.

— Питам се чия беше идеята да ме поканите на вечеря. Твоя или нейна?

Помня тези думи, станали част от неврозата ми. Марго, която подслушваше отвън, позволи на въпросите, обвиващи думите, да задълбаят в подозренията й.

Тоби премигна към Соня, без да разбира напълно какво цели тя.

— Май беше моя.

Соня кимна.

— И какви други идеи имаш, ако мога да попитам?

Гледах как плъзга ръка по крака на Тоби и спира точно под чатала, а после се смее. Тоби сложи длан върху нейната и я стисна.

— Соня, какви ги вършиш?

Марго долавяше кокетните нотки в гласа на Соня. Улови дръжката на вратата.

— Какво правя според теб, Тоби? — отпусна се Соня назад. — Ти не искаш ли това?

Дишах толкова трудно, че щях да припадна. Гая стоеше до мен и викаше: „Гледай, гледай“. Отговорих, че не мога. Застанала на прага, Марго се чувстваше по същия начин. Част от нея искаше да се втурне напред, а другата — да избяга.

Наблюдавах. Тоби — винаги толкова речовит, сега пелтечеше несвързано.

— Това „да“ ли беше? — попита Соня и за да му подскаже отговора, сложи ръката му върху бедрото си.

Той бързо я дръпна, изтрезнял изведнъж.

— Соня, не се дръж така. — Изправи гръб и поклати глава.

Гая ме погледна много сериозно. Той не е спал с нея, помислих аз. Нали?

Соня се отпусна небрежно на облегалката на дивана, кръстоса дългите си крака и се заигра с волана на роклята.

— Кажи ми само едно — каза тя много сериозно. Тоби я погледна. — Когато ми каза, че ме обичаш, искрен ли беше?

Видях Марго в коридора да вдига ръка към устата си. Наблюдавах внимателно.

— Това беше преди толкова години — промърмори Тоби.

— Искрен ли беше? — повтори Соня настоятелно, почти отчаяно.

Изикиъл се появи от ъгъла си и сложи ръка върху рамото й. Във въпроса й имаше уязвимост и болка, които се простираха до нещо далеч извън Тоби.

— Да — погледна я Тоби.

Тя се хвърли напред, преметна крак върху неговите, възседна го и доближи лицето си до неговото.

Точно в този миг Марго влезе в стаята.

Мигът, в който адът се изсипа отгоре им.

Мигът, в който моят брак приключи.

На другата сутрин Марго му каза да си събере багажа. Чувствата й бяха толкова силни, че биха разбили увещанията ми и извиненията на Тоби, дори да бяха крепостна стена. Затова той си взе комплект дрехи и се изнесе в жилището на свой приятел. Когато след месец приятелят му се премести в друг щат, той пое целия наем. От Марго нямаше ни вест, ни кост. Аз бях съсипана. След шест месеца тя подаде молба за развод. Сутринта, когато получи известието, Тоби свали огледалото от стената и го разби на пода, превръщайки го в мозайка на отчаянието си. За миг, преди да бъде заличено от сълзите му, във всеки къс се появи лицето ми.

Мъката ми от раздялата им скоро се превърна във всеобхватно разочарование от всичко. Това чувство ме обземаше всеки път, когато се замислех над онова, което си спомнях за живота си точно преди да умра. Обстоятелствата около смъртта ми бяха все още неизяснени — бях жива, а на следващия ден гледах мъртвото си тяло и миг след това бърборех с Нан в отвъдното. Но периодът преди това беше ясен в съзнанието ми като ледникова вода — Тео беше изпратен в затвора. С доживотна присъда. Нещо в стомаха ми започна да обръща показалеца на вината в посока към мен.

Скоро след това се появи Грогор. Избра за това стаята на Тео — скрита заплаха, която накара Тео да заплаче в съня си. Това отклони вниманието на Марго за достатъчно дълго време, така че той можа да си поговори с мен.

Не знам защо и не искам да знам как, но Грогор не беше вече противното, горящо чудовище от първата ни среща. Беше заприличал на човек. Висок, с ъгловата челюст, мастиленочерна, загладена зад ушите коса — онзи тип мъж, какъвто харесвах някога. Хвърляше дори слаба сянка, а предният му зъб беше нащърбен. Толкова приличаше на човек, че дори се отпуснах.

— Идвам с мир — рече той и протегна ръка усмихнато.

— Излез, Грогор — казах аз и издигнах сноп светлина. Не бях забравила последния ни „танц“.

— Моля те, недей — стисна той ръце умолително. — Дошъл съм да се извиня. Най-сърдечно.

Хвърлих към него сноп светлина, силна като удар на кола, и го повалих насред стаята. Той падна пред скрина и се закашля, застанал на четири крака.

— Ако не се махнеш, ще те убия — предупредих го аз.

— Да ме убиеш ли? — изхили се той и се изправи. — Сега, когато искам да видя.

— Добре — вдигнах аз рамене. — Ще се задоволя да те разбия на парчета. — Издигнах една по-малка сфера от светлина, която запратих в краката му.

— Недей — приведе се той. — Искам да направя много щедро предложение. Изслушай ме.

— Имаш десет секунди — вирнах аз глава.

Той се изправи и подръпна краищата на сакото си, за да възвърне самообладанието си.

— Знам, че искаш да промениш нещата. Знам, че Марго се зае да опропасти един иначе прекрасен живот — живот, от който би искала да имаш хубави спомени, живот, в който да подготвиш по-добро бъдеще за Тео.

Обърнах се и застанах пред него. Крилете ми изпращаха послания, бързо и яростно. Изгони го, начаса. Прикрива лъжите си зад истини. Прогони го.

— Махай се, Грогор, преди да съм ти показала лошата си страна.

— Разбрано — засмя се той и тръгна към прозореца, после се обърна: — Ако промениш решението си, бъди сигурна, че има начин. Можеш да предотвратиш съдбата на Тео.

И с тези думи изчезна.

Тео тутакси се успокои. Марго го погали по лицето и той потъна в сън с лице, кротко като утринен дъждец. Марго седеше до него и изтикваше мислите за Тоби назад в съзнанието си. Погледнах я и си казах, че все още мога да променя нещата, все още мога да ги оправя.

Известно е колко голяма е силата на мисълта.

21
Обичайните заподозрени

При поредното посещение на Нан зададох въпроса, който не ми даваше мира след посещението на Грогор.

— Какво щеше стане, ако променях по някакъв начин живота на Марго?

Стояхме си на покрива на сградата, в която живееше Марго, и съзерцавахме пулсиращите оранжеви квадрати на осветените прозорци, в чиито очертания от време на време се явяваха и изчезваха силуети — някои се прегръщаха, други се караха, имаше и самотници, напомнящи за насекоми в кехлибар.

Тя мълча доста, преди да отговори.

— Знаеш много добре, че не сме тук, за да пренапишем симфонията, а да се погрижим тя да бъде изпълнена така, както композиторът я е създал.

От край време имах проблеми с нейните метафори.

— Сама спомена преди, че мога да пренаредя мозайката. Ами ако поискам да променя цялата картина? Може и да я подобря.

— Ти с кого си се виждала напоследък?

Много я бива тази Нан.

— С Грогор — признах си аз.

— Демонът, който уби майка ти? — премигна тя.

— От теб знам, че чувството на вина уби мама.

— Спомена ли Грогор каква е цената на една такава промяна?

— Не.

— Винаги! Абсолютно винаги има цена — вдигна тя отчаяно ръце. — И затова не променяме нещата извън определените рамки: пилотът е този, който управлява самолета, а не пътниците. Но това си го знаеш, нали?

— Разбира се — побързах да се съглася. — Просто питам.

— Тук сме по четири причини: наблюдаваш, закриляш, регистрираш и…

— Обичаш — довърших аз изречението вместо нея. — Всичко това ми е известно.

След продължителна пауза се престраших да попитам:

— Каква е цената?

— Защо ти е да знаеш? — присви Нан очи.

Обясних, доколкото можех да обясня на някого, който не се е озовал във влудяващата позиция на ангел хранител на самия себе си и не е минал през страданието на съкрушително разкаяние, че има неща от миналото, които бих искала поне малко да пооправя. Особено нещата, свързани с Тео.

— Ето това е цената — рече Нан и протегната към мен празната си длан. — В момента имаш шанса да отидеш в Небесата и той е в ръцете ти. Ангелите не са просто слуги. Възложена ти е задачата да докажеш, че сме достойни да отидем в Небесата, защото повечето от нас не са свършили достатъчно работа приживе. Това е цената. — Тя захлупи празната си длан с дланта на другата ръка. — Свършиш ли задачата си на ангел, няма да видиш Небесата.

Заплаках. Казах й, че съм влюбена в Тоби, че Марго има намерение да подаде молба за развод. И така подновяването на връзката с Тоби ставаше почти невъзможно.

— Преди време бях в твоето положение — въздъхна Нан. — Задавах въпроси, разкайвах се, имах усещането за загуба. Ще видиш Бога. Ще видиш Небесата. А там има само радост. Не го забравяй.

Всеки път, когато виждах копнежа и болката на лицето на Тоби при всяка среща с Тео или когато наблюдавах мечтите на Марго за живота й с Тоби, гледах я как плаче или как се задълбочава омразата й към Тоби заради измяната му, думите на Грогор кънтяха в ушите ми, а лъжите, които надничаха зад гърба им, загубваха своето значение.

Дали винаги успяваме да различим точния момент, когато съдбата се намесва в нашия живот, влиза в действие и оформя пътя ни? Можем ли да уловим този момент, когато все още има възможност да се върнем назад и да поправим грешните стъпки — обичайните заподозрени — така че да ги обърнем в правилната посока? В състояние ли сме да посочим тези заподозрени? Да, полицай, това е заподозреният с белега. Така е, сър, това е човекът, който прилича на моя баща. Познах в негово лице онзи, който тикна живота ми в калта.

Не исках да се откажа да откривам важните, определящи моменти в своя живот. Марго е такава, каквато е, и единственото, което можех да правя, е да изпълнявам задачата си. Мъчех се да свърша последната, но и най-важна част от работата си: да я обичам. Тя определено не ми помагаше. Ето, вижте сами.

Марго се приготвя да отива на работа. Цялото й същество копне за питие. Открива бутилката зад камината и я запраща в стената. Празна е. На всяка крачка се спъва в чаши. Тео се събужда. Вече закъснява за училище. На седем е. Има спокойните очи на баща си и рижата му коса. Темпераментът му, неспокоен като този на Марго — бързо се пали както от раздразнение, така и от обич. Обожава баща си. Опитва се да пише разкази като него, но все още не може да преодолее дислексията. Обърнатите букви и правописните грешки го вбесяват.

Марго крещи на момчето да става. Тя е тази, която не го е събудила навреме, но забравя този факт и детето се измъква изпод завивките и се насочва към тоалетната. Понечва да се изпишка, но в този момент Марго го блъсва настрани, за да провери дали няма бутилка зад казанчето. Той изкрещява. Тя отвръща с подобаващ крясък. Главата й се цепи от болка и момчето само допринася за това.

— Нищо не правиш както трябва — вика тя. — Открай време.

— Какви ги говориш — отвръща той разярен. — Ти си тази, която е вечно пияна.

— Какви ги говоря ли? — крясва тя насреща му. — Само това, че без теб животът ми щеше да е далеч по-лесен. Да не беше се раждал.

— Добре — казва момчето, — ще отида да живея при татко.

Облича се и трясва вратата с всичка сила. Прибира се при нея вечерта, но никой от двамата не говори.

Но ключовият момент в живота на Тео съвсем не беше онзи, в който тя заяви, че е по-добре да не се е раждал. Неведнъж беше чувал подобни изказвания. Определящото за него бе друго — трескавата нужда на майка му от водка. Беше стигнал до заключението, че тя е пияница и откачена, беше се питал и какво трябва да си е мислел баща му, за да се ожени за нея, но по-важният въпрос бе: Какво толкова има в това, което тя търси с такава страст, все едно е еликсирът за вечна младост?

В основата на този въпрос стоеше и отговорът, до който той стигна на десетгодишна възраст — отворена бутилка „Джак Даниълс“.

Това е.

Имаше и последствие. Безпаметно пиянство. По време на това напиване той се сби с по-малко хлапе. Случи се така, че хлапето носеше нож, който се озова в ръката на Тео и в крайна сметка се заби в корема на хлапето по време на боричкането.

Съдът за малолетни на Ню Йорк постанови Тео да прекара един месец в институция за малолетни престъпници. Момчета, които бяха изнасилвали или нанасяли тежки телесни повреди според полицейските досиета, все неща, които те продължаваха да изпробват върху младежите в изправителния дом. Тео бе един от тези младежи.

Всичко това научих от Джеймс. Месец по-късно той се върна с Тео с каменно лице и облени в кръв криле. Когато видях Тео, плаках дълго заедно с Джеймс. Потрепващата бронзова аура на момчето бе като разръфана ризница от болка — толкова тежка и плътна, че то се превиваше под тежестта й. Взрях се по-внимателно в ивиците, прорязващи аурата, и забелязах, че подобно на пипала стигат до сърцето му. Той целият бе сякаш обгърнат от парашут, чиито въжета бяха вързани за душата му. Никой от нас не бе виждал толкова страшна емоционална крепост — Тео сам се беше превърнал в затворник на собствената си болка.

Дни наред не говори с Тоби. Остави чантите с вещите си в стаята, събра ножовете от чекмеджето в кухнята и ги скри под леглото си. Когато надзорникът му се появи, Тео заплаши, че ще скочи през прозореца, ако човекът поиска да говори с него.

Същата нощ наблюдавах как кошмарите на Тео изпълват стаята. Това бяха пресните спомени от неговите нападатели в изправителния дом. Две момчета го удряха с бокс в корема. Друго пък натискаше главата му под вода, докато загуби съзнание. Същото момче го душеше с възглавница нощем. Пак това момче го и изнасилваше.

И не стига това, ами и други паралелни светове се трупаха около кошмарите му — просветнаха картини на Тео като възрастен с покрито с татуировки тяло и множество следи по китките, свидетелстващи за опити за самоубийство. Първоначално изпитах облекчение, че не го виждам зад решетките. По-късно обаче забелязах как тиква пистолет в колана си, отваря багажника на колата си и заедно с някакъв човек изтегля тежък чувал навън. Нещо в чувала помръдва, Тео бързо измъква пистолета и изпраща четири куршума в чувала.

Познатата ми броня вече не беше като втора кожа, беше го превърнала в живо оръжие.

Какво бихте направили? Щеше ли да ви интересува вече каква е цената?

Излязох през нощта и се запътих към покрива на жилищната сграда, където повиках Грогор.

Миг след това от сенките изпълзяха двата му крака и той застана пред мен — лицето му беше сериозно, а очите му пронизваха като остриета.

— Кажи ми защо? — пръв заговори той.

— Какво защо?

— Защо промени намеренията си?

Мълчах известно време, без да свалям поглед от него.

— Искам да стана отново Марго, само колкото да оправя нещата. Кажи ми цената си.

— Моята цена ли? Да не съм търговец?

— Знаеш какво имам предвид.

Той пристъпи към мен и вече можех да различа вените на шията му, ветрилообразните бръчки на скулите. Съвсем като истински беше.

— Според мен думата, която ти е необходима, е „възможност“. Искаш да станеш отново смъртна, за да свършиш онова, което трябва — да сложиш тапа на тия там. — И той посочи крилете ми.

— Как се прави това?

Той притисна длан до гърдите си и направи поклон.

— За мен ще бъде голяма чест. Трябва да бъдат запечатани, или иначе казано, да бъдат отстранени от реката на вечността, която тече в подножието на Божия трон, така че Всевишният да не вижда какво правиш. Само така ще получиш възможността да промениш онова, което искаш. Ясен ли съм?

— Стига, Грогор. Какво още?

Направи се на смутен. Не свалях очи от него. Най-накрая той отклони поглед и сви рамене.

— Съществува риск, в зависимост от положението ти.

— И какъв е той?

— Какво според теб ще си помисли Бог, ако някой от ангелите му наруши правилата?

— Няма да ме допусне до Небесата.

С бавни движения той започна да ръкопляска.

— Може да не ги видиш никога.

И Тео нямаше да ги види.

Мислите ли, че се поколебах дори за миг?

22
Седем дни

Също като Пепеляшка, чиито парцаливи дрехи падат и само за миг, като по чудо, вече е с бална рокля, моята синя одежда изчезна и аз се оказах в реалния свят.

Оставих Грогор да намаже крилете ми с горещ катран от казаните на ада, при което течността им пресъхна и започнах да усещам, изпищях, тъй като докосването на катрана ми причини болка, потреперих и от студа на мокрите плочки в банята, върху които стоях боса, олюлях се от тежестта на собственото си тяло — сякаш цял слон се бе стоварил отгоре ми.

Не ми се получи така елегантно като при Пепеляшка, но все пак оставих след себе си кристална пантофка.

Докато се усетя, синята ми рокля се сви и се превърна в малко синьо украшение. Прибрах го в чекмедже на скрина на Марго. Вече бях шпионин в света на хората. Налагаше се да скрия всичко, свързващо ме с онова, което правих доскоро. И така щеше да бъде, докато приключех със задачата, която си бях поставила. На първо място, щях да потърся отново път към Тео и да се заема с лекуването на неговите рани. На някои това може да се стори доста амбициозно. Но бях убедена, въпреки очевидния ми провал при първия опит, че ще успея да облекча болката му със силата на майчината обич. Щях да поставя началото на един дългосрочен план за разбуждане на Марго, за да осъзнае каква нужда има момчето от нея, да разбере страданието и болката му.

Бях подбрала момента много внимателно. Чух как адвокатът на Марго я посъветва, ако държи да спечели делото за попечителство, да мине четириседмичен курс на лечение в подходящо заведение, защото така има шанс да убеди съдията, че е отговорна майка. Успееше ли, можеше да разчита на пълно попечителство или в най-лошия случай — на частично. Марго веднага се съгласи, макар да не беше много сигурна, че иска да го направи. Това, в което бе убедена, е, че иска да спечели нещо, каквото и да е, за да докаже на себе си, че не е загубила абсолютно всичко.

И така, докато Марго пребиваваше в „Ривърстоун“, реномирана клиника за лечение на зависимости недалеч от Хамптън, седях сама в нейното жилище, ровех се в дрехите й в гардероба, пиех нейното мляко, изобщо заемах мястото й в света. Тео бе изпратен при Тоби на съседната улица. Този първи ден бях като опиянена от усещанията за собствената си кожа и коса, за топло и студено, от звука на удара върху масата, от вкуса на пицата. Докато режех покритото със сирене и пеперони парче с двойна порция моцарела отгоре, закачих с ножа върха на пръста си. Гледах стъписано червената капка върху тестото, почти забравила какво се прави в такъв момент, докато погледът ми попадна върху вазата със слънчогледи на масата и топнах пламналата от болка туптяща длан вътре.

Всичко около мен беше толкова плътно. Не можех да видя например какво има в съседната стая. Нито успявах да зърна хората, които са седели около масата, или пък дървесните кръгове под лака отгоре. Оставах сляпа за движението на времето, което съвсем доскоро танцуваше като прашна буря от дребни частици. Убедена бях, че ако някой ме наблюдаваше какво правя тази нощ, без миг колебание щеше да повика хората с бели престилки. Доста време прекарах в обикаляне, опипвах мазилката на стените, изумена от внезапната материалност на този свят, почуквах по тухлите, осъзнавах границите на тленността, задълбоченото неизменно приемане на физическото тяло, изпълнено с кръв.

Най-сериозното ми престъпление вероятно бе изоставянето на Марго, и то в момент, когато имаше най-сериозна нужда от мен. С огромна неохота призовах Нан с пълното съзнание какво ме чака.

Най-накрая долових глас — толкова далечен, все едно идваше от дъното на дълъг коридор.

— Разбираш ли какво направи?

— Къде си? — огледах се аз.

— До масата.

— Защо не те виждам?

— Защото сключи сделка с демон. В резултат може би ще изгубиш всичко, без да спечелиш каквото и да било.

Гласът пресекна от вълнение. Пристъпих до масата. Забелязах я да се показва иззад вазата със слънчогледите като лунен лъч.

— Знаех си, че няма да разбереш, Нан — въздъхнах аз. — Но това е временно. Разполагам със седем дни да поправя някои неща.

— Може да имаш и само седем часа — прозвуча неумолимият й отговор.

— Моля?

Тя въздъхна и светлината около нея трепна.

— В момента си уязвима като хартиена лодка, носена от цунами. Даваш ли си сметка, колко си безпомощна пред демоните в този момент? Не притежаваш силите и средствата на ангелите да се бориш с тях, нито божия дар на смъртните да се браниш, тъй като в момента не си нито едното, нито другото, а марионетка на Грогор. Няма да има търпение да види дали Бог ще те изпрати в ада. Със сигурност ще се опита да те отведе лично там.

Започнах да проумявам колко истина има в думите й и усетих как коленете ми омекват.

— Помогни ми — прошепнах.

Тя протегна ръка и улови дланта ми. Кожата й, винаги досега суха и набраздена, сега грееше до моята.

— Ще направя всичко, което е по силите ми.

Нан изчезна и ме остави отново сама. Загледах се в светлините на града, закопняла за присъствието на архангели.

Спах до късно. Без да искам паднах от леглото, после се попарих с врялата вода в банята — съвсем бях забравила значението на червената точка върху крана на душа. Нахлузих едни дънки на Марго и някаква черна риза и започнах да търся остатъци от грим. Погледнах се в огледалото — изглеждах по-млада от Марго, малко по-слаба и с по-здрав вид. Косата ми бе по-дълга и по-тъмна, веждите — по светли и по-дебели от нейните. Открих малко червило, пинсета и руж, след което излях шишенце обезцветител върху косата си с надеждата, че ще се получи нещо по-добро. След това пуснах ножиците в действие. Към края на цялата процедура напълно бях забравила за заплахата от демоните и нищо не можеше да ме отклони от решението да изпълня плана си.

Излязох навън в прохладната манхатънска утрин, за да взема автобус до училището на Тео, но усетила лекия вятър върху лицето си, предпочетох да измина пеша всичките трийсет пресечки до там. Насреща ми непозната жена рече на висок глас „Добро утро“. „Наистина е добро, нали?“ — отвърнах аз. Малко по-нататък бездомник поиска да му дам някакви монети. Спрях, за да му обясня какъв късметлия е, че е жив, а той ме изпрати със зяпнала уста. Продължих напред, усмихвайки се щастливо на факта, че мога да разговарям с хората, а те ме чуват и отговарят.

Приближавайки училището, забавих крачка. Трябваше да обмисля внимателно следващия си ход. Тук вече не ставаше дума за сън или за писмо, което можеш да препишеш, нито пък за представление, което да изнесеш отново. Имах усещането, че всяка дума, всяко действие щеше да е като изсечено в камък. Дори още по-силно, с истински невъзвратими последствия. Сякаш щях да дълбая с длетото на места, където вече е дълбано. Ако не внимавах, каменният блок щеше да се разцепи.

Помислих си да изчакам биенето на звънеца и да пресрещна Тео на вратата, за да му предложа да се поразходим. Ами ако Тоби е там? Или Тео избяга, щом ме види? Реших да вляза направо и да го извадя от час. Ако учителят му нареди да тръгне с мен, вероятно нямаше да откаже. Щеше да го направи, макар и с неохота.

Застанах пред дежурната на входа. Познавах я, това беше Каси. Гримираната с тежък грим училищна рецепционистка. Направих твърде неуспешно усилие да се усмихна, на което тя не отговори. Спомних си, че няколко пъти се бяхме срещали.

— С какво да ви помогна? — попита Каси, докато ме оглеждаше от главата до петите.

Не успях да се сдържа и се изкисках — не можех да свикна с факта, че хората ме виждат и говорят с мен. Дали пък не реши, че съм друсана?

— Как си? А? Аз съм Рут… Не, извинявай. Марго. Аз съм Марго Делакроа.

Жената ме гледаше ококорена. Не започнах добре. Марго, аз съм Марго, повторих си няколко пъти. Чух се да го казвам и на глас, което още повече стъписа жената.

— Майка съм на Тео Послусни — продължих по-бавно, като човек, чийто матерен език не е английският. — Налага се да го взема от училище за малко. Проблем в семейството.

Стиснах устни. По-добре да не говоря много. Каси взе слушалката на телефона и набра някакъв номер. На училищния психолог или на учителя на Тео.

— Обаждам се от рецепцията. Майката на Тео Послусни е тук. Иска да говори с него. Ами да. Момчето идва — вече към мен довърши тя.

Отдадох чест като военен и ударих токове. Огледах се и забелязах стол наблизо. С бързи крачки се насочих натам, седнах и скръстих глезени.

Ето го и Тео. С преметната през рамо раница, синята риза висеше над панталоните, а щръкналата нагоре рижа коса се виеше около врата. Тео имаше луничките на баща си, носът бе чип, а мръсните маратонки всеки миг щяха да се разпаднат на краката му. Направи ми впечатление обърканото лице, по което играеха чувства на смут и недоверие.

Сълзи рукнаха от очите ми и едва се сдържах да не падна на колене и да поискам прошка за всичко, дори за нещата, които още не му се бяха случили. Успях да потисна надигналото се чувство на вина и се изправих.

— Здравей, Тео. — Думите някак ми пречеха, сякаш бяха твърде големи за моята уста, натежали от дългите години очаквания и внезапния копнеж да го прегърна.

Той само ме гледаше.

— Тео — притече се на помощ Каси и се усмихна, — майка ти казва, че има спешен проблем в семейството. Налага се да поговорите. Нали? Не бързайте. Нали знаеш, че те подкрепям във всичко? — Тя му намигна бодро.

Вълна на благодарност ме заля, стегнах се и преглътнах сълзите. Все още объркан, Тео ми позволи да сложа ръка на рамото му и тръгна с мен към изхода.

Проговори едва когато изминахме няколко пресечки.

— Да не е умрял татко?

Заковах се на място. Съвсем бях забравила за спешния случай.

— Не, Тео. Исках само да прекарам малко време с теб. Да се позабавляваме.

Момчето тръсна глава и отново тръгна. Побързах да го догоня.

— Тео? Какво има?

— Винаги правиш така.

Така ли?

— Какво правя?

— Остави ме — ускори той крачка. — Знаех си, че нещо ме лъжеш. Какво искаш сега? Да ме отмъкнеш, за да отмъстиш за нещо на татко. Пак ще сипеш отровни думи по негов адрес, нали? Няма да стане…

Всяка дума бе като ритник в корема. Стоях стъписана известно време, но бързо се съвзех и се спуснах след момчето.

— Чуй ме.

Най-сетне той спря, дишаше тежко, но отказваше да ме погледне.

— Ами ако ти кажа, че съм готова да направя каквото кажеш? Нещо, за което си мечтаеш? Единственото, което искам, е да направим онова, което искаш най-много на света.

Вдигна очи, за да види сериозно ли говоря, сетне се замисли.

— Искам сто долара.

— Готово — заявих аз. — Какво още?

— Нинтендо с десет игри.

— Добре. Друго?

— Костюм на Скай Уокър с пелерина и ботуши с меча и всичко останало.

— Добър избор. Нещо друго?

Щеше ми се да го побутна в правилната посока.

— Нещо, което искаш да направим двамата. Като например да отидем в зоологическата градина, може би? Или вечеря и кино? Казвай, аз черпя.

— Нищо не искам. — Той отново тръгна напред.

Изпратих го с поглед. Изведнъж се сетих, че може би Джеймс е с него.

— Джеймс — тихичко го повиках аз. — Помогни ми.

— Мечтае да играете тримата с Тоби на карти.

— Карти ли? Нищо друго? — Внезапно блед спомен за това, как играем карти, изникна в паметта ми. Това беше в период, когато се опитвахме да закрепим отношенията си. Тео едва ли е бил на повече от пет. Тоби бе започнал да го учи да смята и използваше карти, така че много скоро седяхме тримата на пода в дневната и играехме на съвсем примитивен покер. Тео се заливаше от смях, доволен, че ни е обрал за по-малко от час.

Това бе един-единствен път. И все пак момчето искаше игра на карти, вместо разходка до Дисниленд или Морски свят. Иди го разбери.

— Може да поиграем карти? — провикнах се аз.

Тео се закова.

Приближих го с бързи крачки.

— Нали знаеш, ти, татко и аз. Като едно време.

— И татко ли? — ококори той очи. — Нали го мразиш?

Отстъпих крачка. Да знаеше само, помислих си аз.

— Не е вярно — бе единственото, което отроних. — Обичам баща ти.

Момчето прочете истината в очите ми.

— Така е, не може да не знаеш — настоях аз.

Видях, че ми повярва. Идеята го разколеба и той сякаш започна да проверява мислено възможностите.

— Не ги искам онези неща — изтърси той накрая. — Искам само да играем карти.

Уф, олекна ми. Откъде ли щях да намеря сто долара?

Прибрахме се у дома и се обадих на Тоби. Още от вратата видях Нан — искряща мъгла, която ни чакаше на стълбите. Въздъхнах с облекчение. Беше тук, за да пази гърба ми. Имах достатъчно причини да се притеснявам. Не възнамерявах да се срещам и с Тоби по време на това свое приключение. Единствената ми мисъл, когато се впуснах в него, беше Тео и желанието ми да променя нещо в неговата съдба, лекувайки раните, които бях нанесла в живота му.

Точно на него от всички хора на света. Както е известно, понякога камъкът се разцепва много преди да е нанесен удар.

Позвъних на Тоби в жилището му. Знаех, че работи у дома. Завършваше новата си книга. Първото, което попита щом чу гласа ми, бе:

— Случило ли се е нещо?

— Не, нищо няма. Питахме се двамата с Тео дали би искал да дойдеш и да направим тази вечер една игра на покер?

Пауза.

— Това някаква шега ли е?

Примигнах. Тео се смееше срещу мен и това ми вдъхна кураж. С жестове ми даде да разбера, че няма да е зле и да хапнем тримата.

— Освен това Тео предлага да си вземем нещо за ядене= — Тео направи няколко движения от кунгфу. — Китайско например.

— Марго — гласът на Тоби бе скован и напрегнат, — нали се бяхме разбрали да постъпиш в клиниката за един месец? И това обещание ли няма да изпълниш?

Ядът му ме подразни. Гая, помислих си аз, нека ми даде шанс. Само веднъж. Само този път.

— Тоби, много съжалявам. Наистина.

Тео направо се размекна от изненада и щастие. Тоби отсреща дишаше тежко. Представях си как се пита: Друсана ли е? Или е бременна? Или може би отчаяна? Преди да реши, че съм искрена.

— Виж какво, Марго — подхвана той и преди да довърши, го прекъснах:

— Постъпвам в клиниката следващата седмица. Имаш думата ми, Тоби. Обещавам да бъда там другата седмица. И сега съм чиста — засмях се аз. — Побързай, да не цепим картите без теб.

Ето как отново седях със сина и съпруга си и играех покер. Толкова отдавна не бях го правила, че през по-голяма част от времето двамата трябваше да ми обясняват правилата като на двегодишна, забавлявайки се с моята липса на съобразителност. Ядох и китайска храна — с вилица, не с пръчици, което бе повод за нови шеги и подигравки. Правех всичко възможно да развеселявам Тео, чийто глас се извисяваше като перо на птица, полетяло на лунната светлина. Подхванах разговор дори за последния филм на Спилбърг, за това, че и той може да стане актьор. Тоби стискаше картите си и местеше поглед ту към мен, ту към сина си, усмихваше се и мислеше.

Към десет часа Тео щеше да се пръсне като плик с царевични зърна за пуканки от вълнение. Тоби го заведе да си легне и много скоро дойде в дневната при мен. Взе сакото си от стола и го наметна върху слабите си рамене.

— Е, лека нощ — рече той.

— Почакай. Защо бързаш? — обадих се аз в момента, в който той вече бе хванал дръжката на вратата.

— Какво искаш, Марго? — извърна се той.

— Само да ти кажа колко много съжалявам.

Видях как челюстите му се стегнаха.

— За какво? За това, че се самоубиваш всеки ден пред очите на сина ни… седмица след седмица? За това, че преспа с учителя му и го направи за смях пред цялото училище? Или за това, че го изпращаш на училище с мръсни дрехи и не го заведе на лекар, когато му се беше възпалил апендиксът? За кое по-точно?

Понечих да отговоря, но побързах да затворя уста.

— Или може би за начина, по който се държиш с мен, Марго? — продължи Тоби. — Цяла нощ може да изреждаме този списък, нали? И знаеш ли? Съжалявам. Какво ще кажеш?

— За какво съжаляваш?

— За това, че не мога да приема извиненията ти. Не ти вярвам.

Без да ме поглежда повече, той напусна стаята и затвори шумно вратата след себе си.

На следващия ден заведох Тео на училище. Събудих се в мокри чаршафи и се стреснах. Крилете ми се връщаха. Не ми оставаше много време.

Докато той крачеше до мен, по-скоро подскачаше и не спираше да бърбори за играта снощи — колко страхотно било, когато му се паднали три аса и вале, а на мен само тройки и деветки, и дали пък да не отидем тримата в зоологическата градина за рождения му ден — си мислех за Марго. Трябваше да има продължение на този план. Добре беше да се срещна с нея и да се погрижа тя да не съсипе онова, което успях да свърша с краткото си посещение. Изплаших се не толкова, че да загубя ума и дума, но изтръпнах от ужас при възможността Марго да срине постигнатото, и то след всичките жертви, които направих, с простия въпрос, кой е взел Тео от училище предишния ден. Ами ако бях създала усещането за по-големи очаквания от страна на Тоби и Тео към Марго? Дали пък срещата с истинската Марго нямаше да ги съсипе още повече?

Открих клиника „Ривърстоун“ — ниска бяла сграда, с формата на летяща чиния, с набодени сред моравата пластмасови щъркели в естествена големина и бронзови статуи на Буда между колоните при входа. Отвъд насадените край сградата храсти проблясваше езеро с диви патици. Запътих се към рецепцията, като следвах указателните табели.

Сега вече слабо си спомням „Ривърстоун“, да не кажа никак. В съзнанието ми изникнаха откъслечни болезнени сцени от този период: терапевт с покровителствено държане в стая, която мирише на плувен басейн; гледах ръцете си една сутрин и забелязах, че са ми пораснали нови два пръста — това без съмнение беше ефектът на успокоителните, защото много скоро пръстите изчезнаха… И някаква жена, която държи ръката ми и се усмихва, и разказва за кенгура.

Заварих дежурната сестра в просторна кабинка, цялата от стъкло. Представих се като Рут — радвах се, че тук поне можех да използвам името си.

— Вие трябва да сте сестрата на мисис Делакроа — рече жената вместо поздрав.

Бях се погрижила да намаля максимално приликите — очила, барета, силен грим. Очевидно усилията ми не бяха високо оценени.

— Нейна братовчедка.

— Личи си — усмихна се жената и сбърчи нос. — Обикновено не позволяваме свиждания…

— Спешно е — опитах се да обясня аз. — Член на семейството е на смъртно легло и по-добре да й съобщя сега, отколкото след време, когато смъртта ще е вече факт.

Лицето на жената се издължи от смущение.

— Ами… Добре. Ще се свържа с терапевта й. Но нищо не обещавам.

Заведоха ме в общата зала, където Марго и другите „гости“ провеждаха „тихи занимания“. Стори ми се ужасно досадно. Марго като нищо щеше да откачи напълно тук. Аз лично със сигурност бих се побъркала. По стените висяха големи картини и плакати в златни рамки, на които личаха надписи като „Приемане“. Завъртях драматично очи и си представих, че наместо някой от надписите стои думата „Цинизъм“ или „Провалът е неизбежен“. Човекът или хората, които бяха планирали интериора, очевидно бяха лишени от усет за това, какво стимулира възстановяването. Множество канапета с бяла изкуствена кожа, стъклени ниски маси с малки лампиони върху тях и вази с лалета. От невидим говорител се носеше тиха класическа музика. Погледнах големия стенен часовник над вратата и сърцето ми заби ускорено. Ако кажеха, че трябва да дойда на следващия ден, с мен беше свършено.

В рамката на бялата врата, водеща към залата за събирания, се появи терапевтката — ниска кокалеста канадка с черна коса на масури на име доктор Гейл. Тя пое протегнатата ми ръка и се взря в очите ми.

— Боя се, че няма да мога да ви разреша да говорите с Марго — против правилата е. Мога обаче да й предам съобщение.

Трябваше да измисля нещо, и то бързо.

— Наистина се налага да я видя. Не разбирате ли? Никога няма да се оправи, ако разбере, че… Нан е починала, докато тя е била тук. Това направо ще я извади от релси.

— Много съжалявам — категорична бе доктор Гейл. — Марго вече подписа списъка с условия, в който фигурира и нещастие в семейството. Важно е за възстановяването й. Надявам се, че разбирате. — Пусна кратка като мигване усмивка, след което се завъртя на пета и си тръгна.

Затворих очи и започнах да дишам енергично. Не очаквах толкова твърд отказ. Как да стигна до Марго, без да подпаля сградата, питах се аз. Ето какво реших. Молитва. Нека ангелът на тази жена я подтикне да вземе правилното решение.

— Доктор Гейл — провикнах се аз.

Главите на неколцина в залата се вдигнаха и насочиха погледи към мен.

— Моля, говорете по-тихо — изсъска жената.

— Наистина трябва да говоря с Марго. Обещавам да не нарушавам с нищо режима и правилата за лечение. Тя трябва да знае нещо важно. Когато излезе оттук, мен няма да ме има. Искам да я видя за последен път.

Жената се огледа и забеляза погледите на колегите си, отправени към нея. Понечи да продължи към вратата, но внезапно се извърна и тръгна към мен. Спря на две крачки и започна да ме оглежда.

— Е, добре — въздъхна тя. — Имате десет минути. — Замълча и добави по-тихо: — Наложи се няколко пъти да упоим Марго, откакто е тук. Може да ви се стори малко унесена. Нормално е. Просто се старайте да не говорите прекалено силно или прекалено бързо.

Кимнах и последвах доктор Гейл по коридора към малка стая в дъното. Там спряхме и тя отвори вратата. На стола пред прозореца седеше някакъв човек.

— Марго — рече доктор Гейл, — братовчедка ти е тук. Боя се, че носи лоши новини.

— Моята… братовчедка? — промълви Марго. Тя премигна и насочи поглед към мен.

— Давам ви десет минути — кимна лекарката.

Щом вратата се затвори, се настаних на стола срещу Марго. Наведох се и понечих да взема ръката й в своята. Тя се дръпна и заби поглед в скута си. Преживяването да я видя от плът и кръв бе изумително. Усещането за собствената ми физика, предизвика сълзи в очите ми. Стори ми се толкова крехка, смазана от опиатите и отчаянието. Изпитах срам от това, че не я закрилях повече. Че не правех вече усилия да я запазя цяла.

Най-сетне ми позволи да уловя ръката й, но тя остана безжизнена като сух лист.

— Нужно ми е цялото ти внимание, Марго — твърдо започнах аз. Тя вдигна очи. Поех дълбоко въздух и продължих. — Искам да ти кажа нещо много важно и се надявам да ме слушаш внимателно.

Тя присви очи, главата й се полюшваше леко.

— Познавам ли ви?

— Горе-долу.

Марго се изкиска тихичко. Успях със силата на мисълта си да й напомня за първата й среща със Соня.

— Имате странен акцент. Откъде сте?

Усетих, че от време на време австралийският ми акцент, резултат от двете години, прекарани там, избива. Това бяха години, които Марго още не беше преживяла.

— От Сидни.

— В Австралия?

— Да.

Последва дълга пауза.

— Там има руу, нали?

— Руу ли?

Тя издърпа дланта си и приближи двете си ръце до лицето си, все едно са лапи.

— А, да! — сетих се аз. — Кенгуру?

— Там живеят кенгурута — кимна тя.

Внимателно обмислях какво да кажа. Хрумна ми да спомена, че аз съм тя, че идвам от бъдещето, но бързо се осъзнах. Не можех да очаквам тя да ми повярва. Никога на никого не съм вярвала приживе. Дори на собствения си съпруг. Най-малко на самата себе си.

Ето защо продължих в посоката, която бе типична за мен.

Разказах какво се случи с Тео в центъра за малолетни престъпници. Не спестих нищо. Толкова ярко описах събитията там, така се вживях, че се разплаках, докато Марго не откъсваше очи от гледката навън, кимаше, когато задавах въпрос, докосваше лицето си, щом говорех за мъката, преживяна от Тео, и какво се налагаше да направи тя, за да се оправят поне малко отношенията им.

Най-сетне стигнах до същността, до истинската причина да съм там.

— И трябва да простиш на Тоби.

Марго ме погледна, главата й се поклащаше леко. Не знам какво й даваха тук, но тя определено не беше на себе си.

— Той ми изневери — промълви тя. — С най-добрата ми приятелка.

— Не, Марго. Не е вярно. Давам ти думата си. Нищо такова не се е случило.

Тя продължаваше да гледа втренчено. Поиска ми се я раздрусам. Оставаше тиха и неподвижна. Мъчех се да се сетя за нещо, което би пробило мъглата от лекарства, в която бе потопено съзнанието й, би преминало през облаци с дългогодишни подозрения и недоверие, през самозащитата и болката й.

— Знаеш ли — промълви тя, преди да успея да кажа каквото и да било. — Когато бях малка, виждах ангели. Това беше отдавна. Вярваш ли в ангели?

Останах като вцепенена известно време, но успях все пак да кимна утвърдително.

Отново настъпи мълчание. Потънала в спомени, Марго гледаше навън.

Наведох се и отново взех ръката й.

— Тоби още е влюбен в теб. Имаш само една, последна възможност да го спечелиш отново. Пропуснеш ли я — край. Ще изчезне завинаги.

Отидох да прибера Тео от училище — изпуснах автобуса и се наложи да тичам по целия път до там. Влагата от крилете се стичаше неудържимо по гърба ми. Сега вече всяка минута беше скъпа, ето защо се постарах да изпълня със съдържание времето ни заедно. Обядвахме и отидохме да гледаме „Хук“ в киното на Юниън Скуеър. Купих му дрехи — пълен гардероб, с кредитната карта на Марго, и останахме до късно двамата, за да пренаредим стаята му. Закачихме плакат на Батман, изчистихме килима, сменихме чаршафите и завъртяхме всички разхлабени бурми на гардероба, който изглеждаше така, сякаш всеки миг ще се срути. Най-накрая оправих щорите и сгънах дрехите. Казах му да си ляга и отидох да му донеса чаша вода. Докато се върна, той вече беше заспал.

Запътих се към спалнята на Марго. В единия ъгъл видях светлина — Нан, помислих си. Пристъпих натам, но гласът на Нан долетя някъде отляво.

Рут!

Секунда след това бях на земята с разкървавено лице, цялото ми тяло гореше от удара, дробовете ми бяха като премазани, едва дишах и се мъчех да се изправя. Пред мен, сгушени един до друг, стояха Рам, Луциана и Пюи. Рам стискаше верига със заострена тежест накрая.

Имах само един изход. Да бягам.

Рам отстъпи назад и замахна с веригата към мен. Затичах се към дневната и вдигнах ръце към главата си, за да се предпазя от удара. С периферното си зрение забелязах Нан, която посягаше да ме предпази. В същия миг усетих как две ръце ме сграбчват под мишниците. Луциана ме стискаше здраво, докато Пюи ме халоса в гърдите. Имах усещането, че ударът й ме разцепи и изпищях. Чух как Тео ме вика от стаята си. Покрай мен мина Джеймс и тръгна към момчето. Луциана и Пюи го видяха.

— Да не сте посмели! — изкрещях аз, но Пюи се изхили в лицето ми и ме удари с такава лекота, все едно бръкваше в гардероба си.

В този миг помислих, че виждам ада. Усетих как съм освободена от плътта си и Пюи ме влачи по нещо като улей, към място, чиято жестокост усещах с костите си.

Последва мрак.

Долових звука на удари, рев и писъци, но някак отдалеч. Сякаш ме теглеха към друго място и друго време.

Събудих се гола, просната на пода в бяла стая. Изтръпнах. В ада ли бях вече?

Разтреперана, притиснах колене до гърдите си.

— Нан? — провикнах се по едно време. — Тео? Тоби?

Долових нечии стъпки зад гърба си.

Обърнах се. Трябваше ми един дълъг миг, за да осъзная, че греещата фигура пред мен е Нан. Лицето й светеше като луна, крилете й стояха разперени от двете страни като широки ивици червена светлина. Дрехата й вече не беше бяла като преди и не беше материална. Сякаш бе вдигнала повърхността на някое езеро и по нея все още личаха отраженията на залеза.

— Кажи ми само — обадих се аз с разтреперан глас, — в ада ли отивам?

— Не мисля — отговори Нан спокойно. — Току-що те спасих да не станеш поредния му обитател.

— Но все пак ще отида там, нали? Някой ден.

— Единствен Бог може да реши, когато види последиците от изборите, които си направила.

Утехата не беше голяма. Знаех, че не ме лъже. Трябваше да се изправя пред съдбата си. Нан неслучайно ме бе спасила от ада. Просто бе направила така, че този момент да се отложи.

Изправих се. Посегнах да докосна дрехата й.

— Сменила си я?

— Всички ние се променяме. Точно както ти от бебе стана възрастна, докато беше в света на смъртните. Когато те спасих, станах архангел.

— Но защо?

— Различните ангели изпълняват различни задължения в света на Бога. Някои стават Сили, други Добродетели. Малко от нас стават Херувими — помагат на човеците да опознаят Доброто. Още по-малко пък стават Серафими.

— Но има и такива, които отиват в ада, нали?

По лицето й пробягна усмивка.

— Ето. — Тя вдигна ръка.

Заслепена от блясъка, вдигнах длан да прикрия очите си. Тя държеше в ръка бяла одежда.

— Ами синята?

— Не може да бъде носена отново. Само това остана от нея — и тя ми подаде малко синьо украшение, закачено на златна верижка. Облякох бялата дреха и закопчах украшението около врата си.

— Какво следва? — попитах. — Промених ли поне малко живота на Тео?

Нан протегна за пореден път ръка. В дланта й се появи прозорец с големината на снежна топка, който постепенно се разшири до размера на пъпеш. Приближих и надникнах в него. Сякаш отразен във вода, видях образа на Тео в края на юношеството му. Стори ми се груб и намръщен. В първия миг реших, че седи зад бюро в офис, но само миг след това осъзнах, че всъщност се намира в съдебна зала и е облечен в оранжевата униформа на подсъдим в очакване на присъдата си. Женски глас встрани от прозореца произнесе: „Виновен“. Нечии силни ръце грабнаха Тео и го изправиха на крака, сетне го повлякоха навън.

— Така значи? — извиках аз. — В крайна сметка Тео получава доживотна присъда, а аз отивам в ада. — Очаквах отговор от Нан.

Така и не получих.

Паднах на колене.

Дълго плаках и сълзите ми се лееха по белия под. Всичко е било напразно. Нямам думи да ви опиша как се чувствах.

Най-сетне се изправих, избърсах лицето си и потърсих Нан.

— Какво да правя сега? Нима нищо не промених?

— Напротив, промени, но не всичко ще ти хареса. Вероятно ще станеш свидетел на изборите на Марго, които обаче ще попречат на плановете ти.

— Вече нямам планове, Нан. Отивам в ада, забрави ли?

— От самото начало ти казах, че нищо не е сигурно — сериозно напомни Нан.

Прокарах пръсти по лицето си. Тя ми даваше надежда. Ала за първи път ми прозвуча по-скоро като наказание.

— Какво да правя сега?

За първи път от много време насам Нан се усмихна.

— Имаш работа за вършене. Върви.

23
Най-трудната дума

Бях в дома на Марго, когато тя се прибра от „Ривърстоун“, чиста не само от дрогата, но и от представата коя е, откъде идва и защо е тук. С изненада видя, че Тоби и Тео я чакат в трапезарията. Тя обаче погледна през тях и насочи вниманието си към увехналите слънчогледи във вазата на масата.

— Марго?

— Да? — погледна тя Тоби.

— Ами… — Той хвърли поглед към Тео. — Виж, приятел, би ли ни оставил за малко?

Момчето кимна и тръгна към стаята си. Извърнах очи към Гая, която стоеше на прага. Тя приближи до мен и хвана ръката ми.

— Добре ли си? — попита тя.

Кимнах, че всичко е наред.

Видях как Тоби извади някакви документи от джоба на якето, с което ходеше за риба, и ги остави на масата. Много добре знаех какво представляват. Той се поизкашля, изпъна рамене и започна съсредоточено да рови в джобовете си. Търси своята увереност, помислих си аз. Сетне отпусна длан върху листовете и постоя така известно време, сякаш раздялата с тях щеше да бъде нещо невъзвратимо.

Кажи му, че го обичаш, Марго, обадих се аз, но видях, че тя не отделя поглед от слънчогледите.

— Това са… Това са документи за развод — съобщи Тоби и си пое дълбоко дъх. — Трябва само да се подпишеш там, където стои и моят подпис. Така най-сетне ще приключим.

Марго извади със замах изсъхналите стръкове от вазата и тръгна с решителни крачки към кухнята, без дори да го поглежда.

Тоби я последва.

— Марго?

— Какво?

— Чу ли ме?

— Умрели са, докато ме няма — рече тя, стиснала стъблата.

— Е, и?

— Не си им сменил водата.

— Така е, не съм. Не живея тук. Нали не си забравила, че ме изхвърли… Все едно, да не започваме пак.

Видях, че Тео стои на прага на стаята си в дъното на коридора и слуша. Копнежът в малкото му сърце грееше като жив въглен. Моля ви, моля ви…

Марго извърна очи към стръковете в ръцете си.

— Сега и да ги удавя във вода, нищо няма да се получи. Нали разбираш?

Тоби кимна бавно и натика дланите си още по-дълбоко в джобовете.

— Не, не разбирам. Не разбирам също накъде биеш. Първо заявяваш, че съжаляваш за всичко… После играем тримата карти все едно отново сме щастливо семейство…

— Карти ли? — вдигна тя рязко глава, сякаш не си спомня и това го вбеси още повече.

— От шест години чакам да ми простиш или да отвориш съзнанието си за възможността, че може би, само може би не съм ти изневерил и това, което си видяла, вероятно не е цялата картина. И че може би те обичам…

Тя отново вдигна очи.

— А ти обичаш ли ме?

— Преди — да. Обичах те.

Тоби бутна рязко документите.

— И знаеш ли? Тези цветя са увехнали, така е. Но искам да продължа живота си.

След тези думи той си тръгна. В стаите се възцари самоубийствена тишина.

На следващата сутрин пристигна писмо от Хюго Бенет, в което той благодареше на Марго за чудесната й редакторска работа върху дневниците на Роуз Уъркман. Човекът беше приложил и чек.

Сумата бе двайсет и пет хиляди долара.

Наблюдавах я как се щура насам-натам из апартамента и добре си спомням празнината, която се възцари в душата ми, когато изключих алкохола от живота си — все едно си отстранил голям камък от входа на пещера. Погледна се в огледалото. Имам нужда от постригване, мина й през ума. Прокара пръсти по лицето си — там имаше само тъга и бръчки.

Тръгна с бавни предпазливи стъпки към стаята на Тео, все едно бе акробат, който се движи по опънато въже и внимава да не падне. В края на престоя й в клиниката всички я аплодираха, връчиха й прекрасен букет от лилии и орхидеи и сякаш бе миропомазана. Обявиха я за чиста. Дори направиха обща снимка с останалите обитатели на входа на „Ривърстоун“, недалеч от фигурата на Буда и щъркелите, която тя подпря на часовника върху полицата над камината за вдъхновение: Чиста си вече. Не го забравяй. Това им е лошото на такива възстановителни центрове, изчегъртват те така, че се чувстваш неестествено — толкова си бял и лишен от каквото и да било усещане на нормално човешко същество. Поне аз се чувствах така. Искаше ми се да има някой, който да ми покаже как да живея отново като обикновен човек. Как да прекарвам дните без опората на бутилката и питието.

Свит на кълбо в леглото си, Тео се правеше, че спи. Думите на Тоби, които бе дочул, се въртяха в главата му и той се опитваше да ги намести в съзнанието си. Джеймс седеше на ръба на леглото и напразно се опитваше да го разсее с най-различни образи, които да стимулират въображението му. Момчето забеляза, че Марго стои на прага, и седна бавно в леглото.

— Какво ще кажеш да отидем да живеем някъде другаде? — попита тя колкото се може по-небрежно, все едно знаеше какво говори и добре го бе обмислила.

— Къде например?

Тя само сви рамене.

— Например в Ню Джърси ли?

Марго се засмя.

— Тогава в Лас Вегас?

Тя отиде до картата на стената над бюрото му.

— Там се оженихме с баща ти.

— Да заминем за там тогава.

— Какво ще кажеш за Австралия? — попита тя с поглед към картата.

— Това не е ли на милиони километри от тук? — попита момчето след кратък размисъл.

— Някъде около десет хиляди.

— И дума да не става.

— Защо? Там има кенгуру.

Тео въздъхна и пусна крака от леглото.

— Наистина ли искаш да се местиш в Австралия? Или това е само още един начин да си отмъстиш на татко?

— Ще дойдеш ли с мен?

Тео гледаше съсредоточено върховете на пръстите си и бърчеше чело. За кой ли път се чувстваше разкъсван. Кажи му, че няма нищо лошо да каже „не“, обърнах се аз към Джеймс. Ще може да остане с Тоби. Джеймс кимна и повтори думите ми.

Мина доста време, преди момчето да вдигне очи.

— Мамо, ще може ли да ти идвам на гости в Австралия?

Това бе неговият отговор.

— Разбира се — усмихна се Марго.

— През лятото например.

— Да. Само че там е зима, когато тук е лято.

— А ще може ли да си взема кенгуру за домашен любимец?

— Вероятно. Във всеки случай можеш да идваш когато искаш, и да стоиш колкото пожелаеш.

Точно така беше. От много време обмислях да отида да живея другаде. Но колкото и много да държах на топлия климат по бреговете на Сидни, защото вярвах, че ще е подходящ за душевното ми равновесие, никак не ми се искаше да изоставя Тео. Не беше честно да го поставям в позиция да избира между Тоби и мен. Това беше жестоко и безразсъдно егоистично от моя страна — да искам да се местя не в друга част на града, не и в друг щат дори, а на друг континент.

И въпреки всичко, след серията от събития, които едва не ме убиха, това бе моят спасителен пояс.

Марго започна трансформацията си с драстично подстригване — остави само няколко пръста коса с тук-там по-дълги краища. Добави и бронзов фон дьо тен. Осребри чека на Хюго, накупи си дрехи за всякакви случаи от „Сакс“ и си записа час при козметичен хирург. Искаше да си направи блефаропластика или, по-образно казано, премахване на тъгата около очите. Махни и торбичките, посъветвах я аз. Но тъгата бе дълбоко загнездена в душата й.

Реши да задържи още месец-два апартамента, за всеки случай. Можеше и да не й хареса. Казах й, че това е излишно, но откакто се бе прибрала от „Ривърстоун“ тя не реагираше по никакъв начин на присъствието и думите ми. Изпях дори веднъж Песента на душите, за да проверя дали е останало нещо от връзката помежду ни, но тя дори не трепна, не седна и не се огледа, не даде никакъв знак, че е доловила присъствието ми. Ако не бях напълно сигурна в противното, щях да реша, че това е съвършено друг човек.

Нан се появи вечерта, преди Марго да отлети за Сидни. Седях със скръстени крака на покрива на жилищния блок и съзерцавах невероятното, обсипано със звезди нощно небе над мен. Имах чувството, че съм напълно изолирана от всичко и от всеки — от Бога, от семейството, от собственото си аз. Изправих се и приближих ръба. Колкото и драматично да изглежда това, трудно може да се нарече порив към самоубийство. Исках да разбера дали съм се изолирала от всичко, дали сделката ми с Грогор е променила правилата. Прекрачих и полетях — секунда-две и — нищо. Висях като гмуркач в плувен басейн. За пръв път от много време насам се почувствах по-уверена.

Нан слушаше оплакванията ми спокойно, както винаги. Най-сетне свърших и тя поиска да се огледам. Онова, което допреди миг беше мрак, сега бе красив пейзаж от ярки звезди по небесния купол, с безкрайна редица архангели. Всеки от тях излъчваше по близо три метра рубинена светлина, а лицата им — те бяха човешки — изразяваха решителност и целеустременост. Пламъци с различен интензитет и плътност и ярки като комети заобикаляха телата им. Някои носеха мечове и щитове, други — лъкове и стрели. Погледите на всички бяха насочени към мен.

Нан не бе казала нищо по време на опита ми за сближаване с Тео, Тоби и Марго. Зададох й обичайния си въпрос: Какво се очаква да направя, но тя само погледна към облака, който подобно на черна овца се движеше по звездното небе.

— Какво е това? — нетърпеливо попитах.

— Гледай по-внимателно.

Впих поглед в облака, който приближаваше луната, и постепенно я закри. Миг след това получих видение.

Представете си трейлър към някой филм — видението ми бе поредица от събития, сякаш монтирани едно след друго от пиян редактор. Липсваше какъвто и да било синхрон във времето. Марго караше колата си и пееше заедно с радиото. Следваше скок във времето и метални парчета, които летят във въздуха, но някак забавено. Главата на Марго клюмва напред. Друга кола се завърта няколко пъти на пътя. Следваше близък кадър на тас на автомобилно колело, което се изтърколва в канавката край пътя. Счупено предно стъкло. Черен линкълн се носи към жена с бебешка количка. Марго полита през предното стъкло с обляно в кръв лице и се стоварва на шосето в топлата утрин, едната й ръка е извита неестествено назад, цялото й тяло се тресе неудържимо. Тя лежи на лявата си страна със счупен таз. Следващият кадър бе с реална скорост и показваше изкривено автомобилно колело, изпод капака на колата излизаше струя тъмен дим.

— Какво е това? — обърнах се аз към Нан.

— Нещо, което трябва да предотвратиш. Резултат от промените, които направи. Но можеш да го спреш.

— Ами ако не успея? — с разтуптяно сърце попитах аз.

— Ще успееш.

— И ако все пак…

— Наистина ли искаш да знаеш?

Мой ред беше да погледна към Нан.

Тя издържа погледа ми.

— Марго ще бъде парализирана от врата надолу, ще бъде в инвалидна количка под двайсет и четири часова грижа до края на живота си. Тя обаче е извадила късмет в сравнение с другите. Някои хора загинаха при инцидента. Едно бебе, мъж, който щеше да се жени, и жена, която можеше да предотврати голям терористичен акт.

Превих се надве и започнах да дишам тежко.

— Как да го спра?

— Внимавай — строго рече Нан. — Това ще е едновременно и обучение, и въпрос на живот и смърт. Само толкова ми казаха да ти предам.

— Да внимавам ли? — почти изкрещях аз. — Това ли е инструкцията?

След края на видението Нан направи стъпка напред.

— Огледай се — спокойно продължи тя. — Имаш ли наистина причина да се боиш? Вече си ангел и знаеш, че Бог съществува, виждаш някои неща… Защо страхът продължава да е част от теб?

Нямах отговор и мълчах.

— Поръчано ти е да свършиш нещо, а не да се боиш от него. Така че, действай — и тя приближи ръба на покрива.

— Какво имаше предвид под обучение?

Нан вече беше изчезнала.

Как да продължа? Да скачам при всеки звук? Никакво описание на параноя не можеше да предаде състоянието ми на следващата сутрин. Съзерцавах изгрева и стенех. Горещо се молех: Нека посланията започнат да пристигат отново. Слушам, наистина. Много съжалявам, че провалих нещата. Само те моля да ми кажеш какво да правя. Крилете ми прокапваха вяло, немощни като застояла вода. Марго сънуваше Соня. Беше се озовала в дома на приятелката си, за да й поиска сметка за връзката й с Тоби. Свали дрехите си — роклята с леопардова шарка и червените обувки, които бе взела назаем за вечерта, в която се ожениха с Тоби — и ги хвърли в краката на Соня. Соня й се извини. Сърцето на Марго се сви — даде си сметка, че през цялото това време Соня горчиво е съжалявала, а самата тя е грешала.

Събуди се с усещането за огромна празнина. За първи път забелязах върху аурата й следи от неин сън, които бяха като разлято кафе. В началото тези образи се бяха залепили върху меката розова светлина, излъчваща се от кожата й като утринна мъгла. Но с напредването на деня и ясните очертания на всекидневието те започнаха да се наместват в усещането й за реалност. Накрая от съня останаха само откъслечни капки, във всяка от които се мъдреше лицето на Соня — разкаяно и искрено.

Последните задачи, които трябваше да свърши, преди да отпътува за Сидни, бе да остави на склад по-големите вещи от мебелировката си и да вземе визата си от паспортния отдел в центъра на града. Преди да излезе, тя нахлузи същите дънки и същата черна риза, които аз бях избрала от гардероба й преди няколко седмици. Позачуди се защо стояха грижливо сгънати върху леглото, но не се задълбочи твърде и като грабна ключовете за колата си, тръгна надолу по стълбите.

В началото си помислих, че слабата тъмна сянка под колата е петно от изтекло масло. Застанах на паркинга и се огледах внимателно за някакви признаци за присъствие на демони — очаквах, дори ми се искаше да се сблъскам с Рам, Лусинда или Грогор, за да се реванширам за неотдавнашната ни среща. Насочих вниманието си към старичкия сребрист буик на Марго. Тя направи маневра, за да излезе, при което едва не събори контейнера за смет, и тогава забелязах колебливото движение на сянката, която сякаш не можеше да преодолее земното притегляне. Едва когато колата потегли по улицата, осъзнах какво беше това — стълб от черен дим, подобен на потъмняла цветна дъга, пълзеше от сенките покрай кофите за смет нагоре по хълма, та чак до върха.

Спомних си видението си. Не забелязах никого другиго, поне в първите няколко секунди. Единствено жена с бебешка количка по тротоара. Не виждах лицето й. Дали нямаше някой успал се, забързан за работа, да изскочи изневиделица и да предизвика катастрофа? Или пък някой, решил да обърне бутилка „Джак Даниълс“, се движеше по Лексингтън авеню? А може би нещо не беше наред с колата?

В този миг в съзнанието ми изплува детайл от видението. Миг преди Марго да излети през предното стъкло, видях как устните й се движат. Предположих, че говори на мен. На когото и да говореше, то той седеше на мястото до нея.

Настаних се на задната седалка и се надвесих напред, за да съм близо до ухото й.

— Марго — извиках аз. — Не спирай! Не взимай никого по пътя. Чуваш ли ме? Никого. Дори да идва краят на света. Чуваш ли ме, Марго?

Не, не ме чуваше. Крилете ми пулсираха. Разплаках се от облекчение. Точно така, чакам напътствия. Върни ми инстинктите. Нещо, което ще ми подскаже какво става. И точно тогава пулсирането спря. Огледах се, обзета от паника.

Съвсем близо до мен беше Грогор.

— Приятно ли е пътуването? — попита той.

Беше много по-млад сега. Някъде около трийсет. Приличаше на хубав млад адвокат или може би банкер. Гладко избръснат, с мургава кожа. Нов черен костюм. Очевидно гледаше да е в крак с модата. Извърнах се към него, готова за битка.

— Излез — процедих през зъби аз.

Той подсвирна леко.

— Хайде, хайде. Отбих се само да те видя. Дочух, че си имала вълнуваща среща с Рам и компания — сбърчи той чело. — Уверявам те, че не ми е приятно. Отсъдено е наказание.

Крилете ми изпратиха съобщение: Цели да отвлече вниманието ти.

Направих се, че го няма, и заоглеждах улицата през прозореца. Трескаво търсех подробности, които биха ми напомнили за видението.

— Имам ново предложение — не мирясваше Грогор. — Мисля, че трябва да го чуеш.

Извих глава, за да видя какво става на улицата. Жената с количката ме накара да подскоча. В този миг светлините на светофара се смениха и спряхме. Възможно ли беше видението на Нан да е грешка?

— Знаеш, че ще отидеш в ада — подхвана внимателно Грогор. — Известно ти, че там няма да има само три демона, които не те харесват. Ще има още милиони.

Той вдигна ръка и потопи върха на показалеца си в крилото ми — само за миг. В тази ужасяваща секунда в съзнанието ми се разкри картина на ада. Нямаше огън и сяра. Единствено мъчителна осезаема злоба. Тъмна стая без килим, врати и прозорци — без светлина. Сетне като от фенерче примигваща червена точка освети предметите вътре: размити сенки разкъсваха млад мъж. После съшиваха отделните му части, сякаш беше парцалена кукла, без да обръщат внимание на писъците му. Видях и други помещения, където хора се движеха през триизмерни проекции на собствения си живот и на продължения на този живот, и крещяха ужасени от гледката на остриета, които пробождаха собствените им тела и по никакъв начин не можеха да бъдат извадени; мъже се опитваха да уловят късовете от бомбена експлозия, която разтърси поредната стая. Знаех по някакъв начин, че виртуалните проекции бяха като репетиция за оставащото време.

Видях неща, които не мога да опиша. Изглежда се бях издигнала над това място без изходи, защото видях огромни черни сгради като онези преди малко, изпълнени с писъци. Видях и себе си — стоях пред входа на една от тях. Точно както преди години стоях пред входа на „Сейнт Антъни“. Потропах на вратата. Всички извърнаха глави. Идваха.

— Махни се оттук — изсъсках аз към своя спътник.

Бе изгорил показалеца си в крилото ми и сега го бе лапнал, за да облекчи болката. Хвърли ми само едни кос поглед.

— Ти само надникна — рече той. — Можеш да си представиш останалото, нали, Рут? Но за щастие, имаш избор.

— И какъв е той? — попитах след кратко колебание.

— Рут… Не знаеш ли кой съм аз? — изгледа ме той удивен. — Ако дойдеш с мен, можеш да си сигурна, че единственото, което ще ти се случи, е, че милионите демони, които те очакват, само ще те гледат с вледеняващ поглед. Наречи го имунитет.

Замислих се. Вероятно по-дълго, отколкото е трябвало. И признавам, че част от мен поиска да кажа „да“. Много от това, което току-що чух, бе съвършено вярно. Бях извършила деяние, в резултат на което бавно и полека се плъзгах към ада. Когато полицай попадне в затвора, там той се изправя лице в лице и с десетки престъпници, които с радост биха пролели кръвта му. Бях изправена пред подобна съдба. Само дето тези, които чакаха мен, не искаха кръвта, а душата ми.

Думите на Нан: „Мислиш ли, че има от какво да се страхуваш?“, проехтяха в главата ми.

Наместих се на седалката и се усмихнах принудено. Той отговори на усмивката ми и се наведе напред. Дано не греша, но в очите му зърнах сладострастни искри.

— Е? — попита той.

— Сигурно си мислиш, че съм някоя слабачка, Грогор. Нека го кажа в прав текст — по-скоро ще се срещна лице в лице с всички обитатели на ада, отколкото да прекарам още една секунда в твоята компания.

— Не го мислиш — тутакси отвърна той и се ухили. Но в тъмните му очи видях да се отразява образа на човек, който стоеше на прозореца зад мен.

В този миг вратата се отвори и Грогор изчезна. Някой се намести на мястото до шофьора и затръшна вратата.

— Какво по дяволите… — извика Марго на жената, която сядаше до нея.

— Карай — това беше Соня. С натежало от грим лице, гърдите й преливаха навън от възтясното бюстие. Оранжево-червените къдрици бяха подредени в ужасяваща прическа. Годините не бяха благосклонни към нея.

Марго й метна бърз поглед. Включи на първа и колата потегли.

— Къде отиваме?

— Млъквай и карай.

— И на мен ми е приятно да те видя, Сон.

Пауза. Значи това е довело до катастрофата, помислих си. Соня е била причината. И тогава отново си спомних видението. Нямаше и следа от Соня в разбитата кола. Така ли беше?

Изикиъл, ангелът хранител на Соня, лежеше на капака отвън и колкото и да се мъчеше, не можеше да проникне през предното стъкло. Главата ми се пръскаше от мисли и молитви: Моля те, кажи ми какво да правя…

— За какво е всичко това, Сон? Малко съм заета точно сега.

Марго направи рязък завой и Соня се залепи за стъклото на вратата до нея.

— Е, помислих си, че отдавна не сме се виждали — отговори Соня и се намести по-добре на седалката. — Че е време да изгладим отношенията си, които не поеха в правилната посока. Дали да не направим състезание например?

— Моментът не е много подходящ. Обикновено много те бива в правенето на планове.

— Знаеш ли — сбърчи чело Соня, — отдавна ми се иска да ти кажа колко много съжалявам за постъпката си. Напоследък обаче си мисля, че ти трябва да ми се извиниш.

Марго рязко натисна спирачките заради червената светлина на светофара пред нея, в резултат на което Соня се залепи за таблото отпред и почти чукна чело в стъклото.

— Доколкото си спомням, ти си достойна за олимпийски медал за съсипване на семейства.

Соня залепи длани за стъклото и се оттласна обратно на мястото си.

— Точно за това става дума. Не аз разруших брака ти. — Гласът й пресекна от вълнение. — Знаеш ли какво е да живееш с подобна мисъл от толкова време?

— Да не би да съм пропуснала сбирка на анонимните самосъжаляващи се — прекъсна я Марго. Тя мина на първа и натисна педала на газта.

Соня вдигна лице и изви бавно глава към Марго. По лицето й се стичаха почернели от грима сълзи.

— Все още не можеш да разбереш, Марги — промълви тя. — Толкова много пъти ти се извинявам. Толкова пъти се опитвам да оправя нещата. Прекарах близо сто часа на терапия, но ти така и не пожела да приемеш извиненията ми. Все не е достатъчно. Ето защо… — Тя извади от джоба си малък пистолет и го пъхна в устата си.

— Не! — извика Марго и изви рязко волана, като едва не се блъсна в минаващо наблизо такси. Закънтяха клаксони. Тя се мъчеше да овладее колата и в същото време се опитваше да стигне оръжието с едната си ръка. Най-сетне успя. В един момент повярва, че Соня наистина щеше да натисне спусъка. Наведох се през вратата и избутах таксито, в което замалко не се ударихме.

Най-сетне дулото на пистолета бе свалено.

— Ще спра — обади се Марго с треперещ глас.

— Продължавай напред — рече Соня и допря оръжието до слепоочието на Марго.

Марго пое дълбоко въздух и се вцепени от ужас. Какво да правя? Какво да правя?

— Слушай ме внимателно, сладурче — процеди Соня. — Отдавна свикнах с твоите обвинения, със затварянето на телефона, с пренебрегването на мейлите ми. Ти си тази, която провали брака си, а не аз…

— Доста години ти трябваха, за да го установиш.

Соня натискаше хладното дуло в главата на Марго, докато се наложи тя дори да наклони глава встрани.

— Омъжи се за най-милия мъж, когото познавам. И да, по дяволите, исках го. Ти се държеше с него толкова зле, че бях убедена, че не го заслужаваш. Но знаеш ли? Когато ти го отблъсна толкова много, че той вече беше узрял, за да бъде съблазнен, каза „не“. Чу ли ме, Марго, той каза не. И ти въпреки това го напусна. Сега ти казвам, че се извинявам. Казвам ти също, че тогава Тоби нищо не направи. Абсолютно нищо. И искам да ми кажеш, Марго, да ми кажеш, че ми вярваш. Да ми кажеш, че ми прощаваш.

Пръстите й се впиха още по-здраво в пистолета.

— Вярвам ти — едва чуто изрече Марго. — И ти прощавам.

— Наистина ли?

Марго бавно изви глава и дулото на пистолета се плъзна по челото й. Погледите на двете се срещнаха и останаха така миг-два.

— Наистина.

Последва продължително мрачно мълчание. Соня въздъхна с огромно облекчение, раменете й се отпуснаха и оръжието тупна в скута й. Наблюдавах как аурата й, допреди миг безцветна и лишена от цвят, стана жълта и постепенно цветът стана тюркоазен.

Точно тогава колата свърна рязко наляво.

— Какво става? — изкрещя Соня.

Марго се мъчеше да изправи волана, разминавайки се на косъм с другите коли на пътя.

Настръхнах. Видях жената с бебешката количка вдясно от мен и излетях навън. Откъм крилете ми долетя съобщение — високо и отчетливо:

Вярвай.

На по-малко от три метра пред нас черен линкълн излизаше от странична улица. Ако успея да стигна навреме, помислих си в този момент, мога да предотвратя нещастието.

Вярвай.

Черният линкълн беше толкова близо, че можех да видя отражението си в предното стъкло.

— Какво значи това доверие? — изкрещях. — Какво се очаква от мен? Мога ли да стоя и да наблюдавам безучастно?

Сякаш всички шумове на улицата — ревът на моторите, глъчката, която се носеше от кафенето на тротоара, шумовете на пътя, сирените на полицейските коли, грохотът на мотрисите на метрото — всичко замлъкна. Единственият звук, който цепеше въздуха, бе този на прошепнатото:

Вярвай.

Ето защо стиснах очи и реших, че онова, което има да се случи, трябва да се случи: колата ще спре до жената с количката, ще успее да мине покрай черния линкълн, шофиран от мъжа, който много скоро щеше да се жени. Стоях насред движението и стисках очи.

В този момент проблесна светлина, струеше от мен като прожектор и заля всичко. Сякаш се бях превърнала в шлифован диамант, уловил силен слънчев лъч и излъчващ всички възможни цветове, които заливаха околността. Яхнали лъчите, архангелите се спуснаха към жената с бебешката количка и задържаха линкълна, докато Марго наби спирачки и спря на онова същото кръстовище, познато ми от видението на Нан.

Стоях до колата и гледах как архангелите стоят пред жената и пищящото й бебе, как шепнат на мъжа в черния автомобил да продължи пътя си, докато те преведат минувачите и се разберат с техните ангели. Сетне изчезнаха също толкова бързо, колкото и се бяха появили, оттегляйки се в струи светлина и ярките окръжности на остатъците от дъжд.

Една по една светлините около мен угаснаха. Докоснах ръцете и лицето си и открих, че съм мокра от пот.

Отидох до колата на Марго и се настаних на задната седалка, чудейки се какво точно се случи преди малко с мен. Толкова много ми се искаше Нан де се появи и да ми обясни, но тя не дойде.

Марго хвърли поглед към Соня.

— Следващия път няма нужда да носиш пистолет.

— Но свърши работа, нали? — извърна към нея лице Соня. Мълчание. — Наистина съжалявам.

— Да, аз също.

— Ето визитната ми картичка. — Соня хвърли черно картонче на таблото. — Обаждай се, Марги.

След тези думи тя слезе от колата, като преди това пъхна оръжието в чантичката си. Вече на тротоара, се извърна и пъхна глава през отворения прозорец.

— Направи ми една услуга, върни се при Тоби.

Едва тогава си тръгна.

24
Разбъркване на картите

На следващия ден следобед се настаних в ангелската класа на един от самолетите на авиолинии „Куантъс“ от Ню Йорк за Сидни и започнах да разглеждам светлините под мен, както и ангелите, които закриляха звездите и планетите. Мислех си за казаното от Нан: „Това е обучението ти“, и изгорих няколко мозъчни клетки, опитвайки се да проумея какво е имала предвид. Защо да се обучавам сега? Не е ли малко късно? Или ще изучавам нещо различно?

Сетих се за посланието, което идваше от крилете ми в този критичен момент. Доверие. Изпитвах облекчение от решението си да се подчиня, а същевременно и объркване от нареждането просто да се доверя. Не бях ли изпратена в тази кола, за да направя нещо, да предотвратя инцидента? Единственото, което сторих, беше да си наложа да повярвам, че всичко все някак ще се нареди. Нямах представа как стана. Но когато го направих, нещо се беше случило, нещо жизненоважно. За един кратък период от време се бях превърнала в нещо друго, в някой друг. Бях решена да се пробвам пак.

Ето защо приведох в действие изкуството на надеждата.

Напразна, може би, но все пак надежда. Надежда, че сигурно Бог ще ме възнагради с доверието си, и то ще е толкова голямо, че да го накара да забрави предателството ми. Надежда, че въпреки видението, което ми показа Нан — Тео в затвора с доживотна присъда — може би все още има начин да направя достатъчно, за да избегне той тази съдба. Надежда, че ще мога да намеря път назад към Тоби. Бях готова да умра, но да опитам. Дори да трябваше да умра за втори път.

Както предсказа Нан, имаше знаци, че нещата са се оправили, че са се променили. Когато се преместих в Сидни, ми бяха необходими месеци, докато намеря къде да живея, и се наложи да прекарам дълго време в хостел в Гуги, предградие на Източен Сидни, където делях стая с няколко студентки от Тайланд и една жена от Москва, която не излизаше от стаята ни денем, ни нощем, пушеше големи дебели пури и се наливаше с водка. Нямаше как да не се върна към алкохола — не мина много и се присъединих към нея, а стремежът ми да намеря дом, работа и живот изтече с водката от бутилките с руски надписи.

Марго кацна на Международното летище в Сидни в ранните часове на една понеделнишка утрин през септември. Смятах да й спестя отвратителното спално помещение в Гуги и й предложих да тръгне направо за Манли и там да наеме апартамент с изглед към плажа. Беше много вероятно да съм прибързала с предложението за апартамента — бях го наела от началото на декември същата година — но идеята за Манли надделя и тя попита как да стигне до там. След пътуване с автобус и ферибот тя затътри куфара си по алеята за пешеходци, зяпнала смаяно редицата норфолкски борове, изникнали внезапно пред очите й като гигантски коледни елхи, ивицата пясък с цвят на слонова кост, индиговите къдри на океанските вълни, с люлеещи се отгоре им любители сърфисти.

Докато я упътвах как да стигне до апартамента, от крилете ми дойде послание. Беше по-силно от всички досега. Не беше просто послание, а поток, който течеше през тялото ми, а в него образът на Марго, отново с дълга руса коса, която крачи през полята, край езеро, към път през възвишенията. Огледах се за място, подобно на това, а после прерових паметта си. Наоколо нямаше нищо, което да наподобява местността, която бях видяла току-що, а не се сещах да съм съзряла нещо такова и в Сидни. И тогава разбрах, че жената от образа не беше Марго, това бях аз.

Бди. Закриляй. Помни. Обичай. Бяха ми нужди повече от трийсет години, за да схвана, че липсва думата „промени“, както и „повлияй“ или „контролирай“. И така, докато Марго бродеше по улиците на Манли, замаяна от часовата разлика и изумена от красотата на пейзажа, от свежите фасади на всеки магазин и уличен ъгъл, аз повтарях тези четири думи като мантра. Преодолях желанието да я отпратя към онзи разкошен апартамент с просторната всекидневна и балкон с гледка към плажа, с леглото с балдахин, с медната вана, с ниската маса с плуващи в нея тропически рибки. Стоях отстрани, докато тя се разхождаше около мястото, около времето, сякаш това не се беше случвало никога преди. Сякаш то ставаше едва сега.

Струва ми се, тогава разбрах, че съм прекарала последните петнайсет години като родител, забравил напълно какво е да мечтаеш за Коледа, да влезеш в магазин за играчки, когато си на пет, шест или седем години, или защо места като Дисниленд се превръщат в мания за децата. Привилегията да живееш в настоящето означава безкрайни възможности за въодушевление и изненади. В моя случай не беше така. Бях се отнесла към Марго със същото неразбиране, каквото тя беше проявила към Тео. Бях безпощадна към нея.

Затова изпробвах нова система. Ще я оставя да се препъне, да падне, а ако се удари лошо, ще я вдигна и ще я насоча в правилната посока. Също като първата нощ в Австралия, когато превключи от възбуда и еуфоричност до чувството на самота и изоставеност. Регистрира се в хотел край алеята за пешеходци и стоя петнайсет минути, вторачена в минибара. Недей, предупредих я аз. Тя се поколеба, после пусна крака от леглото и отвори вратичката със замах. По-добре недей, обадих се аз. Ти си наркоманка, миличка. Черният ти дроб няма да издържи. Но едва след като пресуши поред три минибутилки „Бейлис“ и половинка джин с тоник, погледна треперещите си ръце и си каза: „Май ще трябва да спра“.

Точно както беше в спомените ми, тя реши да състави план. Сигурно би могло да се нарече и поредица от цели. Не ме бива особено в реденето на думите. Оправям се далеч по-добре с картинните изображения. И така, тя седна с купища вестници и списания, разпръснати по пода на хотелската стая, и започна да изрязва снимки, показващи онова, което искаше от живота — къща с ограда, котенца, готварска печка, гълъб, Харисън Форд. Образите, които завладяха ума ми относно моите собствени цели, бяха почти идентични. Наблюдавах усмихнато как смалява лицето на Харисън Форд до чифт очи, после изрязва челюстта и носа на Ралф Файнс, сетне „скалпира“ червенокос младеж модел. Събра елементите и направи колаж на лицето на Тоби.

След това изряза изображение от вестник, което не можех да сравня с нищо — снимка на корица на книга с Айърс Рок и един кит. Заглавието й беше: „Затворът на Йон“, а авторът — К. П. Лейнс. Навярно ще поискаш да прочетеш тази книга, казах й аз.

Обади се по телефона на рецепцията.

— Добър ден, мисис Делакроа. Какво мога да направя за вас?

— Има ли наблизо отворена библиотека?

— Съжалявам, мадам. Вече е десет и трийсет вечерта. Библиотеките ще отворят утре сутрин.

— Ясно!

— Мога ли да ви услужа с нещо друго?

— Да. Чували ли сте за автор на име К. П. Лейнс?

— Да, разбира се. Той ми е чичо.

— Шегувате ли се? Току-що видях снимка на книгата му в „Сидни Морнинг Херълд“.

— Да, книгата е прекрасна. Четохте ли я?

— Не, пристигнах едва тази сутрин…

— Бихте ли желали да я прочетете?

— Ами да, всъщност…

— Добре. След две секунди ви пращам моя екземпляр.

— Чудесно!

Преди да я отнесе сънят и да заспи непробудно дванайсет часа, беше прочела книгата от кора до кора.

Този път Сидни не беше такъв, какъвто го бях почувствала аз. Сякаш картите, които ми бяха раздали в живота, се бяха разбъркали. Аз бях срещнала К. П. Лейнс във фоайето на една от безбройните издателски къщи, където търсих работа, а Марго се запозна с него след няколко дни във фоайето на хотела.

Това щеше да бъде една от многото разлики в моя живот. Започнах да се питам доколко надеждна е паметта. И тогава си казах: Ние наистина сме две различни личности. Онова, което прави тя, това, което върша аз, вече не са едно и също нещо. Също като навика на Тоби да пише върху стари, избелели ръкописи, като неговият патологичен интерес да проследява едва забележимите призраци на думите, надничащи зад собствения му почерк, аз реших, още там, във фоайето на хотела, когато Марго стисна огромната аборигенска длан на Кит, че каквото има да става, ще стане.

Начинът, по който виждах събитията в паметта си, не беше особено различен. Кит, или К. П. Лейнс, както беше известен в литературния свят, беше пенсиониран детектив, който беше писателствал под една или друга форма цял живот. Висок, мил и много срамежлив, на него му бяха нужни десет години, за да напише „Затворът на Йон“, и двадесет години, за да я публикува. Тъй като беше разкрил някои местни традиции, които се смятаха за неприкосновени от неговия клан, повечето роднини и приятели го бяха отписали. Както ми беше обяснил веднъж, а сега обясняваше на обляната в сълзи и ужасена Марго, той беше разбулил тайните на своите хора точно защото хората му бяха на изчезване. Искаше тези традиции да продължат да живеят.

„Затворът на Йон“ беше публикувана от независимо издателство в стотина екземпляра. Представяне на книгата нямаше. Мечтите на Кит да разкаже на света за вярванията и ценностите на своя народ бяха разбити. Но той не се чувстваше огорчен. Беше сигурен, че предците му ще помогнат. Марго беше сигурна само в две неща:

1. Книгата беше забележителна по много причини.

2. Единствено тя можеше да му помогне.

И така, с остатъка от чека, който Хюго Бенет беше изпратил, тя плати отпечатването на още две хиляди екземпляра от книгата и скромната рекламна кампания с представяне на творбата на Кит в библиотека „Съри Хилс“. Ето тук помощта ми се оказа от полза — на представянето разпознах журналиста Джими Фаръл, чрез когото разказът за пътуването на Кит щеше да набере скорост, да разкрие историята, културните саможертви, които беше направил, и очебийния факт, че по-малко от шест месеца след като Върховният съд на Австралия беше отхвърлил terra nullius, едно противоречие, заобикалящо правото за връщане на земите на коренните жители, се появява книга от местен автор, разглеждаща проблемите на територията и идентичността.

Иди и поговори с него, казах на Марго, като я побутнах в посока към Джими.

До месец декември от книгата на Кит бяха продадени повече от десет хиляди екземпляра, а той и Марго вече имаха връзка. Кит тръгна на четиримесечна обиколка из островите с книгата си, а Марго нае малък, сбутан офис на Пит стрийт, с почти поносим изглед — ако стъпите върху купчина книги и протегнете врат, можете да видите белите, извити като ребра орнаменти на сградата на операта. Тя регистрира фирмата си — Литературна агенция „Марго Делакроа“.

Точно тогава дойде телефонното обаждане от Тоби.

— Здравей, Марго. Аз съм, Тоби.

Беше шест часа сутринта. Напълно изоставила навиците си, тя беше станала вече, крачеше по топлия под на кухнята си по халат и пиеше своята нова отрова — гореща вода с лимон и мед.

— Здравей, Тоби. Как е Тео?

— Странно е, че споменаваш нашия син. Обаждам се точно заради него.

Тя се сети, че не е говорила с момчето повече от седмица. Удари пръста на крака си в хладилника. Беше за назидание.

— Извинявай, Тобс, тук е лудница…

— Имаме неприятности — въздъхна той. Последва дълга пауза.

Тя разбра, че той плаче.

— Тоби? Тео добре ли е?

— Да. Добре, да — искам да кажа, че не е ранен или пък нещо подобно. Но е в болница. Снощи остана да преспи при Хари и двамата решили, че ще бъде страхотно да си организират състезание по надпиване, та сега Тео е в болница с алкохолно отравяне…

Тя опря слушалката в гърдите си и затвори очи. Аз съм виновна, помисли си.

— Марго, там ли си?

— Да, тук съм.

— Виж, не те моля… Обаждам се само за да знаеш, това е.

— Искаш ли да си дойда?

— Не, аз… Защо, ще си идваш ли? Как вървят нещата там?

Тя се поколеба. Гореше от желание да му разкаже всичко за Кит, за книгата. Но си помисли за отношенията си с Кит. Откакто се изнесе, Тоби не беше започвал никаква връзка. Тя имаше няколко забежки. Бяха минали седем години. Седем години, ответи като отнесени от вятъра листа.

— Нещата са добре, добре са. Кажи ми, Тоби, какво мислиш, дали да не дойда за Коледа? Може да поиграем карти.

— Сигурен съм, че Тео ще се радва много.

— Да — сега тя се усмихна. — А ти?

— И аз ще се радвам.

След седмица тя тръгна с пълен с шорти и сандали куфар към мразовитата, нюйоркска Коледа. Бяха изминали само няколко месеца, но градът беше дръпнал толкова напред, сякаш тя се бе включила ходом в някакво надбягване. Вече усещаше, че мястото й в Ню Йорк е запълнено. Градът изискваше определени умения, а нейните бяха закърнели от слънчевия, безгрижен живот в Сидни. Беше й нужен половин час, за да спре такси. Аз подскачах на място, въодушевена от мисълта, че отново ще видя Гая и Джеймс.

— Здрасти, мамо — каза слабият като върлина скинхед на вратата.

— Тео — премигна Марго.

Той присви уста, пълна със сребърни скоби, после се наведе неохотно да я прегърне.

— Радвам се да те видя отново, сине — промълви тя.

Той се обърна, наведе гръб и влезе вътре, прозявайки се. Марго го последва, повлякла багажа подире си.

— Татко, мама е тук.

Седналата до прозореца фигура се надигна.

— Чаках да се обадиш, за да те взема с колата — тревожно каза Тоби. — Кажи ми, че не си изминала с такси целия път от летище „Кенеди“ до тук.

Марго не му обърна внимание и се загледа в Тео.

— Да не си дал косата си за благотворителност, дете?

— Болен съм от рак. Благодаря, че забеляза.

Тоби се усмихна извинително и мушна ръце в джобовете си.

— Виждам, че имаме наш човек в шампионата по сарказъм — наведе се той напред и докосна бузата на Марго с целувка. — Наистина се радвам да те видя, Марго.

Тя се усмихна и се обърна отново към Тео. Мина й през ум, че преждевременно развитият му ум и физическа зрелост са резултат от необходимостта да порасне прекалено бързо. Запита се дали причината за тази необходимост не бе тя.

Тео продължаваше да стои там, очевидно нетърпелив. Тоби го погледна.

— Слушай ме, младежо, до осем, чу ли?

Хвърли поглед към Марго, с който сякаш й казваше: „Малко съм го отпуснал“.

— Разбрано — отвърна Тео. — Доскоро, татко. — И добави тържествено: — Мамо!

Тръгна приведен към входната врата.

— Обичам те, сине — извика Тоби след него.

— И аз те обичам.

Вратата хлопна.

Неудобството, появило се във всекидневната между Марго и Тоби след излизането на момчето, бе в ярък контраст със срещата между Джеймс, Гая и мен в столовата. Докато Марго и Тоби седяха сковани в двата срещуположни края на стаята и предпазливо минаваха към безопасни теми на разговор, Джеймс, Гая и аз се надпреварвахме да разказваме новини. След продължително надприказване най-накрая млъкнахме и избухнахме в смях. Те бяха станали мое семейство и ми бяха липсвали всеки един ден. Проклех се дори, че съм подтикнала Марго да се премести толкова далеч, макар и да разбирах, че разстоянието между нея и Тоби им се отразява добре. Изведнъж раните от предишните войни заприличаха на дребни драскотини в отношенията им. Те бяха учтиви един към друг, щастливи, че са в компанията на близък човек, на човек, когото някога са обичали.

Исках да разпитам най-много Джеймс. Гая ме осведоми за начинанията на Тоби — но чух, че онези от романтичен характер, за които разпитвах безспир като ревнуваща бивша съпруга, за мое щастие, бяха равни на нула. Накрая се обърнах към Джеймс.

— Бъди откровен — помолих аз. — Направила ли съм нещо, което да промени нещата около Тео? Той изглежда по-зле, отколкото преди заминаването на Марго.

Джеймс заразглежда пода.

— Мисля, че когато стане дума за неща от този вид, трябва да мислим дългосрочно.

Обърнах се към Гая.

— Тоби е добър баща — отбеляза тя, прекалено утешително. — Държи момчето под контрол. А Джеймс е най-добрият ангел, който може да си пожелае едно дете. — Тя потупа Джеймс по крака. — Понякога Тео реагира на присъствието на Джеймс, което е добре. Случва се, когато Джеймс му говори, докато спи, той да отговаря.

Погледнах Джеймс изумена.

— Това е фантастично! — възкликнах аз. — Какво казва?

Джеймс сви рамене.

— Редове от песните на „Мегадет“, умножение по дванайсет, откъслечни реплики от „Батман“…

Гая и Джеймс се разсмяха отново. Аз също се засмях, но стомахът ми се сви. Все още нямаше доказателства, че онова, което съм направила, е било от полза за някого, а аз продължавах да плащам цената.

Нещата не вървяха добре. Тео се прибра след полунощ, спа до късно сутринта на Коледа, после под предлог, че е забравил видеоиграта си при Хари, излезе и цял следобед го нямаше. За шест дни, докато дойде време Марго да се връща обратно в Сидни, тя беше успяла да проведе всичко на всичко четири разговора с Тео, които протекоха горе-долу така:

Марго: Знаеш ли, Тео, чувам, че „Никс“ ще играят вдругиден, искаш ли да идем?

Тео: Ъхъ.

Марго: Сине, това лепенка ли е или истинска татуировка?

Тео: Мм.

Марго: Часът е един през нощта. Баща ти каза в осем. Какво става тук?

Тео: Нищо.

Марго: Довиждане, Тео. Ще ти изпратя билет и ще си поговорим, нали?

Мълчание.

Гая и Джеймс ме увериха, че ще направят всичко възможно, за да предпазят Тео от съдбата, която бях видяла. Но когато Марго дойде пак на следващото лято, Тео беше лежал в болницата още пет пъти за злоупотреба с наркотици. Задържан беше и в ареста. А бе едва тринайсетгодишен.

Отново и отново й разказвах историята за изправителния център.

— Помниш ли, Марго — повтарях аз, — помниш ли какво ти казах в „Ривърстоун“?

После повтарях ужасните неща, които беше изстрадал Тео, и често плачех, а Джеймс се приближаваше и ме прегръщаше. Каза ми, че веднъж получил послание в крилете си, че всичко, преживяно от Тео, ще го направи мъж, който трябва да бъде, че в крайна сметка то ще бъде за негово добро.

Не можех да му кажа, че съм видяла точно какъв ще стане Тео. Грогор се постара да ми покаже ужасяващата картина на Тео като възрастен.

А после настъпи пробивът.

Повтарях го на себе си за петнайсети път, когато внезапно Марго ме прекъсна насред изречението. Двамата с Тео седяха до кухненската маса, белеха яйца и мажеха филии с масло.

— Знаеш ли — подхвана замислено тя, — споменавала ли съм ти, че съм прекарала осем години от живота си в сиропиталище?

Той сви вежди.

— Така ли?

— Ами да!

Тя захапа филията си. Той се втренчи в нея.

— Защо си била в сиропиталище?

Тя дъвчеше и мислеше.

— Всъщност не знам. Мисля, че родителите ми са били убити при бомбена експлозия.

— Бомба!

— Да. Така мисля. Всъщност не си спомням добре. Бях много малка. Когато най-после успях да избягам от сиропиталището, бях на твоите години.

Интересът на Тео се изостри. Той се вторачи в масата и заговори бързо:

— Защо си избягала? Не те ли хванаха?

И тя му разказа без недомлъвки как първият й опит да избяга бил неуспешен и за наказание я пребили до смърт, как са я хвърлили в „Гробницата“. Тео поиска да му опише измеренията и ужаса на онова място до най-малки подробности — как беше избягала за втори път, как я хванаха, как я изправиха пред Хилда и мистър О’Хеър.

Тео я гледаше с широко отворени очи.

Попитай го за изправителния център, подсказах аз.

— Знаеш ли, не ме биеха за пръв път. Не беше и за последен.

В ума й изпъкна споменът за Сет и очите й се напълниха със сълзи. Мислеше за бебето, което беше изгубила.

Джеймс се приближи до Тео и го прегърна.

— Известно ми е — продължи Марго много сериозно, приближавайки лицето си до Тео, — че в онзи изправителен център са ти се случили лоши неща. Трябва да ми кажеш какви, защото, за бога, аз ще разбера кои са го направили и ще им дам да се разберат, помни ми думите.

Лицето му почервеня. Той се взря в ръцете си, поставени една върху друга на масата.

Сетне стана и излезе от стаята. Нещата, които му се бяха случили, бяха такива, че го караха да смята, че нещо не е съвсем наред в него. Да го удрят с юмруци по лицето или да го ритат в стомаха, беше обяснимо, то можеше да се разкаже. Но другото! Той нямаше думи.

Мина още една година. Тео прекарваше по-малко време в болницата и по-дълго в сутерена на най-добрия си приятел, наливайки се с уиски, после дишаше лепило или пушеше трева. Марго ходеше напред-назад из апартамента си в Сидни, без да знае точно какво да направи. Струваше й се, че до вчера той е бил бебе, когато потребностите му се свеждаха само до храна и спане. А сега нуждите му бяха като възел, който тя не можеше нито да разплете, нито да върже.

Кит се приближи до нея, докато тя седеше на балкона, и й наля първия джин с тоник от дълго време насам. Аз кимнах на Адони, ангелът хранител на Кит и негов далечен прадядо, който беше много затворен.

Внимателно наблюдавах Кит. Беше останал с Марго много по-дълго от очакваното. Да, бях успяла да променя нещата, но бях ли щастлива от промените? Не съвсем. В моя вариант Кит и аз бяхме любовници от няколко месеца, когато установихме, че предпочитаме деловите отношения, и живеехме отделно. Този вариант би улеснил повторното събиране на Марго и Тоби. Но сега, като гледах как Марго излива оплакванията си пред Кит, как той я слуша и кима където трябва, започнах да се съмнявам. Може би тя трябва да остане с Кит. Може пък това да е добро за нея.

— Какво мога да направя? — попита той накрая, притискайки малката й бледа ръка между дланите си.

— Не знам как да се справя с това — измъкна тя ръката си. — Тео прави точно това, което правех и аз. Би било истинско лицемерие да настоявам да не постъпва така.

— Не, не си права — възрази Кит. — Ти си негова майка. Фактът, че си вършила тези неща, ти дава още повече основания да му сриташ задника.

Тя загриза нокътя си.

— Май ще трябва да ида там…

— Доведи го тук — след кратък размисъл предложи Кит и се отдръпна назад на стола си. — Нека се запозная с него най-сетне.

Измина цяла минута. Тя размишляваше. Беше ли готова за това?

Не след дълго Тео беше посрещнат на летището в Сидни от висок абориген с изпъстрени със сребро тънки плитчици и с белези по лицето, който се представи като Кит.

Можете да се сетите каква беше реакцията на Тео, който виждаше абориген за пръв път.

Кит поведе Тео към очукания си джип на паркинга и го покани вътре.

— Къде отиваме? — прозя се Тео, хвърляйки раницата си на мястото до себе си.

— Облегни се и стой спокойно, младежо — опитваше се да надвика рева на мотора Кит. — Почини си. Скоро ще стигнем.

Пътуваха с часове. Свит върху раницата си, Тео заспа на задната седалка. Когато се събуди, бяха в някакъв затънтен край, под трептящото от съзвездия небе, заобиколени от песента на щурци. Джипът на Кит беше паркиран под някакво дърво. Тео се огледа, забравил за миг, че се намира в Австралия, и се запита къде е майка му.

Кит се показа. Но вече не носеше полото и свободните памучни панталони. Беше гол до кръста, около който бе запасал парче червен плат, а лицето и широкият му торс бяха нашарени с плътни бели кръгове. Дясната му ръка държеше дълъг прът.

Тео замалко да припадне, като го видя.

Кит му подаде ръка.

— Ела — каза той. — Скачай навън. Докато си с мен, ще станеш истински абориген.

Тео се дръпна назад, по-далеч от протегнатата към него длан.

— Колко време ще отнеме това?

— Колко е дълго парче канап?

След три седмици Тео отлетя към дома. С изключение на времето, прекарано при Марго, нощем спеше под открито небе, като от време на време се събуждаше и откриваше промушваща се покрай възглавницата му змия, а един приглушен глас от сенките го наставляваше как да я прободе и одере. Дните минаваха в палене на огън от парчета сухо дърво или в правене на смес от глина и вода, която той после мажеше по голата си кожа или на обратната страна на голям черен лист.

— За какво мечтаеш? — отново и отново питаше Кит.

Тео тръсваше глава и казваше нещо като:

— Искам да вляза в отбора на „Никс“.

Или:

— Искам мотоциклет за Коледа.

А Кит поклащаше глава и рисуваше акула или пеликан.

— За какво мечтаеш? — питаше той отново, докато един ден Тео му взе пръчката и нарисува един крокодил.

— Това е мечтата ми.

Кит кимна и посочи рисунката.

— Крокодилът убива плячката си, като я издърпва под водата и я държи така, докато се удави. Лишава живото същество от неговото основно средство за оцеляване. — Той насочи пръчката към Тео. — Не се отказвай толкова лесно от оцеляването си. А сега — добави той, тръгвайки — ние приключихме.

Тео погледна рисунките си, белите знаци по загорялата си кожа, червената кал, упорито набита под ноктите. Мислеше за крокодила. Неизтребим. Оръжие от най-чист вид. Той искаше да стане точно такъв.

И до известна степен успя. Когато се върна в Ню Йорк, той бетонира забежките си от миналото с всякакъв вид дрога, до която можеше да се добере, с всяко сбиване, в което му се удаваше случай да участва. А когато Марго си идваше за Коледа, тя му разказваше още нещо за сиропиталището и всяка година го молеше да й каже за изправителния център. И всеки път, щом попиташе, той излизаше.

Точно тогава в живота на Марго настъпи промяна, която аз насърчих — тя се обади на Тоби и го помоли да стане клиент на нейната литературна агенция. Той каза „да“. „Фантастична идея! — възкликнах аз. — Защо аз не я предложих? Толкова е близо до ума!“ И започнах да мечтая двамата да се съберат пак, защото втория път нещата са винаги по-добри, с много повече любов и много по-малко вреден егоизъм; колко щастлив би бил Тео, колко щастливи бихме били всички може би на небето…

Тъкмо Марго остави слушалката на мястото й, в коридора се чу шум от стъпки.

На вратата се появи фигура.

— Кит?

Той пристъпи напред с широката си усмивка, с ръце, мушнати дълбоко в джобовете.

— Не трябваше ли да бъдеш в Малайзия?

Той сви рамене.

— Мразя да давам интервюта.

Тя обви ръце около врата му и го целуна по лицето. Той я грабна и я отнесе с викове и смях на балкона.

— Марго, моя любов. Ожени се за мен.

Следях с туптящо сърце как Марго отмести погледа си от него към океана долу. Вълните блъскаха чела в ширещите се по плажа палми.

И после го видях.

Тя вдигна очи към Кит и се усмихна, докато аурата й беше в същия нюанс на златното, като тази на Тоби, а в момента се изливаше навън като пълноводна река, която отнасяше сърцето й през Тихия океан и чак до Тоби.

Тя обаче кимна в знак на съгласие.

— Не! Не! — закрещях аз, заглушавайки гласа в ума си. Напомнях си за обещанието да се придържам към четирите указания — бди, закриляй, помни, обичай. Как да не се намесвам! И аз казах на онзи глас да върви по дяволите, а на нея й казах: — Не се омъжвай за него, Марго!

Но тя го погледна пак и добави:

— Кит, цялата съм твоя.

25
Неподписаният ред

За моя голяма радост, в плана имаше незначителна пречка.

Марго не беше подписала документите за развод. Всъщност нито тя, нито Тоби имаха и най-малка представа къде са те. Бяха се разделили толкова отдавна, че бяха свикнали с удобството на отношения, в които липсваше парещото жило на етикета „развод“ и които същевременно наподобяваха брак толкова, колкото мишката прилича на риба.

Тя отлетя за Ню Йорк да обсъди проблема. Датите съвпаднаха с осемнайсетия рожден ден на Тео и тя го изтъкна като причина за непредвиденото й посещение. Тоби обаче усети, че има нещо друго. Познаваше жената, която скоро щеше да е негова бивша съпруга така, както знаеше улиците на Манхатън. А и Марго не прояви особена деликатност. Камъкът на безименния й пръст беше голям като див кестен.

— Хубав пръстен! — с тези думи Тоби я поздрави на летище „Кенеди“.

— Полетът мина чудесно, благодаря. Прехвърлиха ме в по-луксозна класа.

Мълчаливо тръгнаха към колата на паркинга. Тоби отключи вратата на стария си шевролет. След четири опита двигателят запали с боботене.

— За бога, Тобс, не смяташ ли да смениш това старо нещо след… На колко години е тя?

— Никога няма да заменя тази кола. Ще ме погребат в нея, не знаеш ли?

— С нея ходихме във Вегас, нали?

— Да се оженим.

— Да. Да се оженим.

Когато стигнаха в апартамента, Тоби незабавно се зае да прави кафе. Изведнъж беше станало наложително всички в стаята да държат чаша с нещо топло в ръцете си, чашата да бъде щателно измита преди това и той се отдаде на заниманието, за да отклони себе си и Марго от сериозността на въпроса, който лежеше между тях — развод.

Марго знаеше какво прави той. Това я натъжи. Беше се надявала, че ще бъде по-смел. Мога веднага да ви уверя, че ако той беше подходил към въпроса със забележката: „Е, добре… Какво толкова?“, тя щеше да ревне като бебе. Истината бе, че въпреки годините те все още не бяха равнодушни един към друг. Сега беше настъпил моментът всеки да запази спокойствие и неутралитет. За това беше нужна много работа.

— Ще се омъжвам — изтърси тя най-накрая.

— Разбрах — каза Тоби над кафето си. — Кога?

— Някога ние с теб… Нали знаеш?

— Какво?

— Направихме онова, което започва с „Р“.

— Ти май не подписа документите?

— Не.

— Така ли? Защо?

— Тоби!

— Всъщност много искам да разбера.

— Не знам. Доволен ли си?

Тишина.

— Кой е той?

— Кой?

Тоби се засмя. И промърмори над чашата с кафе.

— Мъжът. Господин Делакроа.

— Кит. Известен иначе като К. П. Лейнс.

— А, клиентът. Това не е ли незаконно?

— Не, Тоби. Иначе, формално погледнато, аз и ти ще попаднем в затвора.

— О, да. Защото сме още женени.

— Да. Още сме женени.

Бяха минали осем месеца, откакто беше видяла Тео за последен път. Но в тийнейджърска възраст осем месеца са равни на скока в развитието, който прави детето, когато проходи — Тео се беше измъкнал от дребното си, ъгловато тяло и се бе извисил до страховитите размери на широкоплещест футболист. Приликата на Тоби със сина му изведнъж бе станала толкова съмнителна, че един процес за бащинство би имал основание. Представете си двамата един до друг — Тоби с тънки кости, деликатна челюст, къдрава и златиста като жито коса, издължени и женствени ръце, с правоъгълни очила, кацнали на тесния му римски нос, и Тео, който се навежда, за да мине през вратата, с широк и стърчащ като круша на лицето нос. Гласът му бе контрабасов — заслуга на страстта му към тревата, естествено, а брадичката му беше извита и остра. Под устните се образуваше трапчинка. Косата му беше дълга и стърчеше над главата в нехаен, червен мохикански гребен. Дрехите му — всичките черни, бяха провиснали и развлечени. Дори обувките.

— Ей, мамо — обади се той, когато Марго почука на вратата на спалнята му и го намери заспал в леглото в три часа следобед.

Трябваха й минута-две, за да осмисли промяната в него. Как се бе издължил, как полуголата му фигура се бе превърнала в картина от бицепси и трицепси. В ъгъла съзря щанга с тежести. Той се надигна и извади изпод дюшека бутилка водка, но преди да отпие, се спря и сложи пръст на устните си:

— Шшт — прошепна той. — Не ме издавай пред татко.

Видях, че е готова да му се скара, но се въздържа. Какво можеше да каже?

— Здравей — наместо това поздрави тя и млъкна.

Повторното изготвяне на документите за развода отне една седмица на адвоката на Тоби. Проследих от прозореца на апартамента как носи плика под мишница, със смалена и посивяла аура, с кости, крехки открай време, но станали още по-слаби и тънки. От това разстояние той изглеждаше значително по-възрастен от своите четирийсет и три години. Но отблизо очите му бяха същите.

Той придърпа един стол срещу Марго и прочете документите. Тя въртеше годежния си пръстен.

— Нека да видя — подхвана Тоби, търсейки къде да подпише, макар че адвокатът беше поставил едно грамадно кръстче на реда, където Тоби трябваше да сложи подписа си. — А, ето тук!

Марго го наблюдаваше. Не казваше нищо от страх, че ще утежни ненужно положението. Голяма част от нея си обясняваше колебанието на Тоби с неспособността му да загърби миналото. Шевролетът, старите обувки, дори и видът на книгите, които пишеше… всичко това го закотвяше назад в най-щастливите години на неговия живот. Докато се заплиташе в тези мисли, аз й напомних: Марго, скъпа, същото се отнася и за теб. И ти не си загърбила миналото. Все още не си.

Тоби сложи химикалката върху документите. Цъкна с език.

— Искаш ли да го оставим за друг път? — попита Марго.

Той се втренчи в стената.

— Трябва да бъда много ясен по един въпрос — отвърна той.

Последва дълго мълчание. Всички знаехме, че говори за Соня, но дори и повдигането на въпроса в този момент не беше толкова съществено, колкото реабилитацията, която търсеше.

Накрая Марго му помогна да излезе от положението.

— Знам, че не си спал със Соня.

— Какво?

— Тя дойде да ме види — тихо обясни Марго.

— Тогава, защо…?

— Не знам, Тоби. Не питай.

Той стана, мушна ръце в джобовете си и закрачи из стаята. Накрая прошепна очевидното.

— Трябваше да направим това преди много години, нали?

— Да. Трябваше.

Той погледна назад към документите.

— Ти подпиши първа. После ще ги подпиша аз и ще ги занеса на адвоката. И така ще приключим.

— Добре.

Сега беше ред на Марго. Тя взе химикалката и се вторачи в реда, очакващ подписа й.

„Какво, да не си мислеше, че ще ти бъде лесно?“, отбелязах аз.

Тя остави химикалката.

— Може да почака — каза тя. — Да отидем да обядваме.

Седнаха в познатия ресторант в Ийст Вилидж на маса, пълна с шумни туристи. Добро развлечение. Възможност да си говорят колко е горещо, как сезоните са се объркали и не е ли гледала документалния филм за глобалното затопляне и за това, че до двайсет и първи век светът ще потъне под вода? Подхвърляха напред-назад през масата тези неангажиращи реплики. Говореха за следващата книга на Тоби. За нейния пулпит. Общи теми.

Документите за развода бяха забравени.

Джеймс дойде да ме повика. Беше тъмно. Бях чула вече писъка на минаващите край нас полицейски коли. Джеймс се задъхваше, а очите му щяха да изскочат.

— Какво се е случило? — попитах аз, а той се разплака.

Тео беше убил човек.

Младежът бил намушкан в тила, после бил пребит така, че се беше удавил в собствената си кръв. По някое време в хода на боя Тео беше пуснал два куршума в крака му.

— Защо го е направил? — извиках аз.

Преди Джеймс да отговори, Тео нахлу през входната врата. Шумът накара Тоби и Марго да излязат от спалните си. Когато го видяха, помислиха, че кръвта, която капе от ръцете, косата и дрехите му, е неговата. Част от нея наистина беше негова. Носът му беше счупен, а в бедрото му зееше дълбока рана от нож. Другата беше кръвта на мъртвото момче.

Марго изтича да вземе кърпи и бинт за раните му.

— Да извикам ли линейка?

Тео се разтършува за слушалката на телефона, а накрая извади мобилния и набра 911.

И после, тъкмо Тео се беше свързал с оператора и бе дал своя адрес, зад входната врата се чу глас:

— Полиция! Отворете!

Тоби отвори със замах и се намери притиснат към стената, с белезници, щракнати около китките му. Същото сполетя и Тео, и Марго, а през цялото време Тео крещеше:

— Той я изнасилваше! Той я изнасилваше!

26
Сляпо доверие

В моята версия аз бях в Сидни по това време. Отбелязах осемнайсетия рожден ден на Тео с обаждане по телефона и банков превод и прекарах остатъка от деня в четене на новия ръкопис на Кит. Имах среща с клиент, когато Тоби позвъни с новината, че Тео е арестуван. Така и не разбрах добре причината. В първия момент омаловажих факта. Когато пристигнах в Ню Йорк няколко дни по-късно, с огромна изненада видях вестниците с репортажи за убийство със снимката на Тео под тях. Както обикновено, веднага реших, че вината е на Тоби.

Двете с Гая накарахме Джеймс да ни разкаже какво се е случило. Наместо това той разпери криле над главата си и ги държа така, докато под тях се появи малък воден диск и в него видяхме следното:

Тео се прибира към къщи след тържество за рождения си ден в бар в центъра на града — пиян и замаян от алкохола. Облечен е в мръсни дънки, с изцапана с кръв фланелка и здравословна синина в резултат на сбиване за момиче в бара. Спира в тясна улица, за да запали цигара. Чува гласове. Очевидно някакви хора се карат. Следва плач на момиче. Младеж съска ругатни. Звук от плесница. Писък. Още една плесница и още някаква заплаха. Тео изпъва рамене, очевидно поизтрезнял. Влиза по-навътре в уличката. Вижда съвсем ясно някакъв тип, наведен над момиче със смъкнати до коленете панталони, да се опитва да се намести между бедрата й. За миг Тео дава вид, че ще си върви по пътя. Очевидно няма намерение да се меси. Следва нов писък. Тео отново обръща очи към двамата, и то точно в мига, когато мъжът вдига юмрук и го забива в лицето на момичето.

— Ей! — вика Тео.

Онзи вдига глава и отстъпва крачка назад. Момичето пада на земята и изскимтява, свивайки крака към гърдите си.

— К’во правиш бе човек? — вика Тео и тръгва към двамата.

Мъжът — рус, малко по-възрастен от Тео, с нарочно избелени дънки и бяло яке с емблемата на нюйоркския университет, вдига панталоните си и изчаква Тео да приближи на около половин метър. Едва тогава вади пистолет от джоба си. Тео вдига ръце в знак, че се предава и отстъпва назад.

— Ей, ей! Какво правиш, бе човек?

Дулото на пистолета вече е насочено към лицето на Тео.

— Разкарай се, да не ти пръсна физиономията.

Тео поглежда към момичето на земята. Лицето й е подпухнало и кърви. Около краката й се оформя друга локва кръв.

— Защо се държиш така с момичето си?

— Не е твоя работа. А сега изчезвай като добро момче или ще те гръмна между очите.

Тео стисва челюсти и се заглежда в момичето.

— Е, извинявай.

— Какво значи това извинявай?

В съзнанието на Тео изплуват картини от времето в дома за малолетни престъпници. Спомени от изнасилванията.

— Това не е редно — казва той спокойно. Поглежда към момичето, което кърви и трепери. — Не е — повтаря той и преди онзи да се усети, със светкавично движение дръпва оръжието от ръцете му. Насочва го към собственика му. — До стената — изкрещява той. — Обърни се и залепи носа си в тухлите, за да не те застрелям.

Младежът само се хили.

— До стената ли?

Навежда се напред с изкривено от злоба лице. Измъква нож от задния си джоб и го насочва към Тео.

Тео навежда дулото и изстрелва два патрона в бедрото на русия, който крещи от болка и се строполява на земята.

— Хайде, изчезвай — подхвърля Тео към момичето.

То се изправя и хуква.

Разтреперан, Тео пуска пистолета на земята. Навежда се над простреляния, който стене в краката му.

— Прощавай, но ти не ми остави никакъв избор.

Преди Тео да разбере какво става, младежът забива ножа в крака му. Тео изревава от болка и инстинктивно измъква ножа от тялото си, но междувременно онзи успява да забие юмрук в лицето му. Тео се свива и докато се опитва да запази равновесие, ръката с ножа попада във врата на нападателя. Побеснял, Тео продължава да удря с ножа, докато някакви хора не викат полиция.

Тео разказа всичко това в полицията. Направиха проверка на урината. Откриха марихуана, алкохол, кокаин. Другият беше чист. На всичкото отгоре беше отличен студен от Колумбийския университет. А полицейското досие на Тео беше по-дебело от Библията.

Как се чувствах през цялото това време? Гневът, който дълго ме бе люлял, когато научих какво се бе случило на Тео в дома за малолетни престъпници, отдавна бе стихнал. Имах усещането, че съм пропаднала през пода в подземието на надеждата. Чувствах липсата на Джеймс. И на Тео. Следях как Марго плаче и крачи из апартамента по цяла нощ, как Тоби се опитва да я успокои и да отговаря на въпросите й: В нас ли е причината? Наша ли е грешката? Тоби само повтаряше: Нека изчакаме процеса. Той ще получи правосъдие. Ще видиш. Ще видиш.

Кит пристигна няколко седмици по-късно. Имаше известно неудобство между него и Тоби. По мълчаливо съгласие се стигна до решението Марго и Кит да отседнат в хотел. Взеха си стая в „Риц Карлтън“ и се срещнаха на вечеря, за да обсъдят по-нататъшните си действия.

Тоби чудесно знаеше, че Кит е вегетарианец, но въпреки това запази маса за трима в „Гурме Бургер“ в Нохо[1].

— Извинявай — прошепна Марго на Кит, скрита зад менюто.

Той даде знак с ръка, че няма проблем.

Бях нервна като полска мишка, която трябва да пресече оживен път, докато ги наблюдавах. Всичко това бе резултат от промените, причина за които бях аз, и се чувствах напълно безпомощна, все едно наблюдавам вагон, тръгнал по инерция по планински склон, на който се намират всички хора, на които държах.

Марго също беше достатъчно неспокойна. Беше тиха като черква по време на литургия и не можеше да сложи и хапка в устата си. Доловил тревогата й, Кит се опитваше да поддържа някакво равновесие от тяхната страна на масата — усмихваше се над чинията си, разговаряше прекалено любезно с Тоби. Сети се дори да направи комплимент на новата му книга, при което Марго тихо се изкиска. Тя не си даваше сметка, че Кит изпитва съчувствие към Тоби. Всеки баща в положението на Тоби можеше да разчита на подобно отношение от страна на Кит.

— И така, Кит, да минем на въпроса — подхвърли Тоби, когато виното бе поукротило малко ревността му. Наведе се и извади от куфарчето си купчина документи.

Сплел пръсти, австралиецът следеше внимателно движенията му.

— Марго спомена, че си работил като детектив — подхвана Тоби, като не спираше да барабани върху листовете. — Не вярвам моят… нашият син да е хладнокръвен убиец. Вярвам, че е имало изнасилване и някъде в града има момиче, което може да го спаси от гилотината.

Кит кимна с усмивка, но нищо не каза. Тоби леко ококори очи. Проблемът на Тео беше ангажирал всичките му мисли. Не беше спал от дни.

Марго се намеси.

— Според мен, Кит, Тоби се опитва да каже, че уменията ти биха били много полезни. Полицията на Ню Йорк не е на наша страна. Налага се да направим сами разследване, за да помогнем на Тео.

Кит допи последната глътка вино в чашата си. Без да гледа към някого от сътрапезниците си, той само каза:

— Искам вие двамата да си отидете у дома, за да си починете, и да ме оставите да прегледам на спокойствие документите. — Пресегна се през масата и се опита да вземе листовете. Неясно защо Тоби ги стискаше здраво и не откъсваше очи от Кит.

— Тоби? — умолително се обади Марго, която, за да е по-убедителна, докосна с крак Тоби под масата. Много й се искаше съпругът й да не превръща тревогата си за Тео в гняв срещу Кит.

Кит, който чудесно разбираше защо атмосферата е така натегната, вдигна ръка и се усмихна.

— Може би по-късно.

Тоби продължаваше да барабани нервно по купчината пред него.

— Искам да знаеш едно — насочи той показалец към Кит. — Преди много време обещах да не се предавам. А сега ти се опитваш да ме притиснеш. Искам да го знаеш. — Пресуши чашата си и шумно я остави на масата. След това бутна купчината напред.

Наведох се и го прегърнах. Бях убедена, че има огромно желание да усети докосването на друго човешко същество. Усетих как го разтърсват ридания. Отдръпнах се.

Кит извади очилата си за четене от вътрешния джоб на сакото и се зачете в страниците пред него. След десетина минути вдигна очи.

— Вие още ли сте тук? — изненадано попита той.

Двамата се изправиха и тръгнаха да си вървят. След няколко крачки Марго се върна и го целуна по главата. След това напусна заведението и излезе в нощта.

Високият над метър и осемдесет абориген чукаше по вратите на апартаментите в тясната уличка и успя да изкопчи от иначе сдържаните обитатели някои подробности.

— Имам име — съобщи той на Тоби и Марго няколко вечери по-късно.

Хвърли шумно бележника си на масата за хранене и се стовари на стола. Марго и Тоби побързаха да си вземат столове. Гая, Адони и аз също се сгушихме край тях.

— И то е? — нетърпеливо попита Марго.

— Валита. Нищо повече не знам. Не открих семейство или роднини. Тийнейджърка. Нелегална имигрантка. Проститутка. Някой я забелязал в ранните часове сутринта в деня на убийството.

— Имаме ли адрес? Или поне презиме — попита Тоби, разтреперан от излелия се адреналин.

— Още не — поклати глава Кит, — но работя върху това.

Адони погледна първо Гая, после мен. На лицето му се изписа обичайния скептицизъм.

— Момичето не е готово още да се обади. Срещнах се с неговия ангел.

— Така ли? — подскочих аз.

В същия миг Марго се изправи и започна да крачи напред-назад из стаята.

— Как да се доберем до адреса й? Искам да кажа дали няма някаква база данни, в която можем да потърсим? Не трябва ли да дадем името й на ченгетата?

Кит поклати глава отрицателно.

— Защо? — погледнах аз Адони. Въпросът ми проехтя едновременно с този на Марго.

— Докато не съберем повече информация, най-добре да не разгласяваме какво правим. Разбере ли се, че душим наоколо, ще ни сложат толкова много ограничения, че всяко частно разследване ще стане на практика невъзможно. Повярвайте ми.

— Съгласен съм с Марго — обади се по едно време Тоби. — Ако питате мен, най-добре да оставим полицията да си свърши работата.

Кит вдигна очи към Марго. Тя скръсти ръце пред гърдите си и смръщи лице.

— Той е прав — обясняваше Адони на Джеймс, Гая и мен. — Край екипа, който работи по случая на Тео, се върти много мощен демон. Засега всичко трябва да се запази в тайна.

Пристъпих до Марго. Доста колебливо я посъветвах да се довери на Кит. Щом успях да стигна до съзнанието й, тя се разплака. Тоби трепна и отиде до нея. Посегна да я прегърне, но се сепна и отпусна ръце. Кит се изправи, изгледа Тоби и отиде до Марго. Опря главата й на рамото си и разтри гърба й. Тя погледна към Тоби, който в този момент натикваше ръце дълбоко в джобовете си, загледан навън към залеза.

И точно тогава, о, чудо!

Тоби, Кит и Марго седяха пред кафене недалеч от Уошингтън Скуеър. Най-неочаквано Адони се спусна по улицата към ангел с червена дреха и когато го приближи, замаха енергично към Гая и мен да отидем при него. Ангелът — възрастна еквадорка — се развълнува, щом ни видя.

— Това е Тигрен — съобщи Адони.

— Бях тук, когато се случи всичко — рече Тигрен. — Много усилия полагам да убедя Валита да излезе на светло и да се обади в полицията, но според мен ще мине известно време, преди да се престраши. Дано само да не е прекалено късно.

— Къде е тя? — обадих се аз.

— Погледни — посочи тя с ръка дребна фигура с качулка, свита на една пейка, до нисък жив плет. — Това там е Валита.

Присвих очи и се взрях в момичето, което пушеше. Ръката й потрепваше при всяко дръпване.

— Защо отказва да отиде в полицията? — попита Гая.

— Не можеш ли да я убедиш? — прекъснах нетърпеливо Гая. — Нямаме много време.

— Опитвам се — вдигна безпомощно ръце Тигрен. — Тя и убитото момче имаха връзка и тя се нуждае от време. Семейството й е заплашено от депортация. А тя е бременна.

Насочих погледа си отново към Валита. При по-внимателно разглеждане успях да различа тъмни сенки около нея, някои от тях се блъскаха, други успяваха да проникнат в нея. Дълбоко в утробата й просветваше огънчето на дете. Тя загаси фаса в подметката на обувката си и обгърна тялото си с ръце, загръщайки якето си по-плътно. Създаваше усещане, че иска просто да изчезне.

Адони улови дланите на Тигрен между своите и й каза нещо на езика кечуа. Тя се усмихна и кимна.

Най-неочаквано Валита скочи от пейката и с бързи стъпки тръгна в посока, обратна на нас.

— Трябва да вървя — рече Тигрен. — Обещавам да се видим пак.

— Как да те намерим? — провикнах се аз.

Миг по-късно тя изчезна.

От този момент Тоби, Кит и Марго прекарваха ден след ден в опити да съберат още доказателства. Ние пък с Гая и Адони търсехме Тигрен.

Коледа настъпи и отмина, без да има празненство. След време, въпреки нашите настоявания, Марго и Тоби успяха да убедят Кит да съобщи името на Валита на разследващия следовател. Както Кит предрече, човекът не прояви интерес. Липсва доказателство, липсват показания на свидетел. На предварителното изслушване Тео сам се накисна достатъчно, като не можа да каже чий е ножът. Предположи, че може и да е негов. Обвинението се хвана за това. Намериха подобни ножове под леглото му. Беше отхвърлена и възможността да е имало момиче, тъй като на местопрестъплението не беше открита кръв на трето лице. Никой не отчете факта, че след събитието бе завалял дъжд. По време на изслушването Грогор положи много усилия обвиненията така да вбесят Тео, че той вече изглеждаше не като невинна жертва, а като агресивен тип.

Гая, Адони и аз безуспешно издирвахме Тигрен. Предположихме дори, че Валита може да се е преместила в друг щат или дори да е напуснала страната. Част от мен я извиняваше, докато друга копнееше да види Тео и Джеймс, па макар и за последен път, само колкото да им кажа, че много ги обичам.

Една вечер отидох до Рикърс Айлънд, преодолявайки истинско море от демони, за да открия Тео, свит на кълбо на мръсния под на килията. Стори ми се толкова малък и дребен на фона на гигантския комплекс. Няколко килии по-нататък някакъв мъж крещеше името на жена и непрестанно заплашваше, че ще си пререже вените. Като в паралелни измерения виждах престъпленията, извършени от хората в комплекса, техните грехове и техните демони, които приличаха на Грогор от първата ми среща с него — чудовищен, зловещ, готов да ме унищожи. Срещнах и ангели. Повечето от тях мъже, другите — кротки жени, които се държаха майчински с мъже, от чиито престъпления стомахът ти се обръща. Въпреки повсеместния ужас, тук ангелите продължаваха да обичат. И да бъдат нежни.

Най-неочаквано си дадох сметка, че нямам представа кой или какъв е бил Джеймс приживе, но когато го открих край Тео, бях убедена, че момчето, което така прибързано отхвърлих при първата ни среща, е било от добро тесто. При Тео в килията имаше четири демона, удивително напомнящи футболисти от островите Тонга, които бяха притиснали Джеймс в ъгъла и се отделяха от него само колкото да хвърлят към Тео поредно изтезание. Въпреки всичко Джеймс владееше положението.

— Какво правиш тук? — попита ме той, щом ме забеляза.

Демоните на Тео се изправиха, за да ме нападнат. Той само им метна бърз поглед.

Прегърнах го сърдечно и насочих вниманието си към Тео, който бе започнал да се оглежда.

— Има ли някой? — попита той.

— Вижда ли ме? — обърнах се аз към Джеймс.

— Най-вероятно — отвърна той. — Няма да те лъжа, престоят тук му дойде много. Засега мисля, че му спестявам най-лошото. Хубавото е, че поне си дава сметка за добрите неща, които е имал преди. Сега прави дълъг списък от неща, които смята да подхване, когато напусне това място.

— Значи не е загубил надежда?

— Не може да си го позволи. Особено като вижда хората, които го заобикалят… Решен е да се измъкне. Сигурен съм.

Оставих ги да се държат един за друг в едно от най-мрачните места на земята — две свещи в бурята. Позволих си да повярвам, че по един или друг начин те ще се измъкнат.

Не след дълго Кит си замина по настояване на Марго. Налагаше се да продължи обиколката за представяне на книгата му, а и парите свършваха. Разговорите им за бъдещия им брак, за моя радост, бяха секнали. Той наблюдаваше как Марго се чувства все по-удобно в Ню Йорк, в едно обкръжение, към което самият той не принадлежеше. Вече спеше на канапето в апартамента им в „Риц Карлтън“. Марго упорито се правеше, че не забелязва.

Една вечер той я чакаше да се върне от жилището на Тоби. Много добре знаех, че за пореден път бяха говорили за това, какво ще стане, ако Тео се признае за виновен, че вечерта съвсем не беше романтична, а приличаше по-скоро на вечеря в морга, но Кит си бе въобразил друго. Изгаряше от ревност. Достойнството му страдаше.

— Очевидно, че вие двамата с Тоби се сближавате отново — проехтя гласът на Кит, още с влизането й в стаята.

Марго подскочи стреснато.

— Стига, Кит — укори го тя. — Тоби е баща на Тео, какво очакваш да правя? Да се правя, че не го забелязвам, когато синът ни е обвинен в убийство?

— Може и да спиш с него — сви рамене Кит.

Тя само го погледна, но вътрешно кипеше от възмущение.

За Кит мълчанието й бе сигурен знак за вина.

Кажи му, че нищо не се е случило, посъветвах Адони след тежка въздишка.

Той кимна и зашепна нещо в ухото на Кит.

Кит се изправи и приближи Марго.

— Не ме ли обичаш вече? — Болката в гласа му бе толкова явна, че трепнах.

— Виж — започна Марго след кратко мълчание, — моментът е тежък за всички ни. Върни се в Сидни, завърши турнето си и след няколко седмици ще бъда при теб.

— Не ме ли обичаш вече? — повтори той. Този път думите му прозвучаха по-скоро като констатация.

Наблюдавах как въпросите и отговорите кръжаха около главата й. Обичам ли го? Не. Да. Не знам вече. Искам Тоби. Не, не го искам. Напротив, искам го. Не желая да съм отново сама. Толкова ме е страх.

Разплака се. Едри, отдавна сдържани сълзи избликнаха и закапаха по дланите й, а после и върху гърдите на Кит, който я взе в прегръдките си.

Най-сетне тя отстъпи и изтри сълзите си.

— Обещай ми, че ще се върнеш у дома — промълви Кит.

— Обещавам да се прибера у дома — вдигна тя очи към него.

Той целуна челото й. Скоро след това си тръгна.

Би трябвало да съм щастлива. Но докато наблюдавах как Марго нападна минибара в апартамента и прекара една безсънна нощ в сълзи и вино, започнах да се съмнявам във всичко. Вече не знаех кое е по-добро за нея. Ето защо започнах да се моля.

На следващия ден тръгнах след нея, докато тя крачеше към жилището на Тоби, като не спирах да се оглеждам за Тигрен. Марго почука на вратата, но тя беше отворена. Тоби я очакваше.

Завари го да стои до прозореца с вперен навън поглед, готов да се развика след всяко момиче, което отговаря, макар и приблизително, на описанието на Валита. Толкова дни бе прекарал така, сгушен в стария си пуловер, забравил да се храни и да пие. Очите му хлътваха все повече и повече в орбитите си. Докато го наблюдаваше отдалеч, тя си спомни за тяхната вечерна разходка с лодка по Хъдсън, за няколкото минути, които прекара сама на борда в очакване Тоби да изплува. Сега бе в аналогична ситуация. Чувстваше се също толкова неспокойна, също толкова паникьосана и също толкова влюбена.

— Смятам да се върна в Сидни — съобщи тя.

Той се извърна по посока на гласа й, очите му бяха зачервени от безсъние. Поколеба се, чудейки се какво да отговори. Най-сетне се спря на една дума само.

— Защо?

— Налага се да свърша някои неща, Тоби — въздъхна тя. — Скоро ще се върна. Но се налага да свърша… А и тук съм напълно безполезна, знаеш го.

Той кимна безмълвно.

Марго се усмихна вяло и тръгна към вратата.

— Няма ли да подпишеш документите?

Тя спря.

— Съвсем забравих. Ще го направя сега. — Запъти се към масата и седна на първия стол.

Тоби извади купчината листове от едно чекмедже и ги сложи пред нея.

— Имаш ли нещо за писане?

Той й подаде писалка.

— Благодаря — рече тя, загледана в първата страница.

Бавно, съвсем бавно Тоби сложи длан върху нейната.

— Тоби? — вдигна тя лице към него.

Ръката му не се отмести. С предпазливо движение я накара да се изправи и обгърна кръста й с ръце. Тя се взря в очите му с цвят на есенни листа. От много дълго време не бяха стояли толкова близо един до друг. Не след дълго той се наведе и я целуна. Това бе най-нежната и най-искрена целувка в живота й.

Тя го отблъсна леко от себе си. Той се наведе отново.

Този път тя се подчини.

[1] Квартал в Ню Йорк в Манхатън, наречен по аналогия с квартала Сохо (South of Houston). Нохо (NoHo — North of Houston Street). Разположен между Гринуич Вилидж, Ийст Вилидж и булевард „Бродуей“. — Бел.прев. ↑

27
Синьото украшение

Тук му е мястото да призная, че грандиозният ми план да събера отново Марго и Тоби напълно се разпадна в резултат на объркването ми и чувството за вина, когато видях светлината и обещанието, в които плуваше връзката й с Кит малко преди изведнъж да се разпадне. Кълна се, че нямам пръст в това. Не направих нищо това да се случи. Истината е, че бях си дала дума да стоя настрани и да оставя Марго да взима сама решенията си.

А сега, в този повратен момент, ми беше нужно огромно усилие, за да отстъпя и да не подбутна събитията в полза на моята идея.

Тя опря длани в гърдите на Тоби и се отдръпна внимателно.

— Какво правиш, Тоби?

Той се вгледа в очите й и се усмихна.

— Прощавам се с теб.

Извърна се, взе писалката от масата и й я подаде.

— Щеше да подпишеш.

Тя местеше поглед от писалката към Тоби. Стори й се, че той се е измъкнал от клетката на техния брак и от ужаса от задържането на сина им. В момента пред нея стоеше Тоби, такъв, какъвто го помнеше от разходката им с лодка по Хъдсън преди двайсет години. Беше решила, че се е удавил безвъзвратно, а никак не искаше да го загуби.

— Трябва да си помисля — въздъхна тя, преди да остави писалката.

— Марго, недей — извика той след нея. — Не ме оставяй тук, докато се разхождаш на другия край на планетата.

— Полетът ми е утре — провикна се тя от коридора. — Връщам се в хотела.

— Така значи? — ядоса се Тоби. — Дори няма да подпишеш документите за развод, така ли?

Мълчание. Марго се върна в стаята, дръпна писалката от ръката му и надраска бързо името си на съответното място.

Безмълвно му подаде листовете.

Вече в хотела реши да си вземе дълга вана. Мислено се връщаше към преживяната целувка — в началото бе като филм на ужасите, после като комедия, докато накрая се потопи под водата и си припомни всичко секунда по секунда. Какво почувства? Дом. Спокойствие.

Позвъняване от рецепцията я накара да излезе преждевременно от водата. Момичето й каза, че има посетител. Мистър Тоби Послусни. Да го пусне ли при нея? Марго се поколеба. Да, нашепнах аз с разтуптяно сърце.

— Пуснете го — каза Марго.

Сякаш гледам изрязани сцени от филм, помислих си аз, връщайки се назад в спомените си, когато стоях сама в хотелската стая в очакване на предварителното изслушване и разнообразявах времето си единствено с изпълнени с горчивина срещи с Тоби, по време на които обсъждахме дните за посещение при Тео или кога ще е датата на изслушването. Всичко беше толкова ново сега, а и нямах представа какво ще се случи.

Сетих се за смъртта си. Този момент се губеше в паметта ми. Беше толкова неочакван. Под страх от смъртно наказание не можех да се сетя как стана. Излетях от живота по-бързо от движение на джебчия в Манхатън. В един момент бях в хотелска стая в Манхатън, а в следващия стоях над собствения си труп, миг по-късно се срещнах с Нан.

Марго навлече бялата хавлия на хотела и отиде да отвори. Тоби стоя известно време на прага, сбърчил чело, докато тя го покани.

— Защо си тук?

— Защото забрави нещо.

— Така ли?

— Ами, да.

Тя го гледа в очакване известно време, след което, загубила търпение, махна с ръка.

— Какво съм забравила?

— Това, че имаш съпруг. И дом. А да, и син.

— Тоби… — стовари се тя на леглото.

Той коленичи пред нея и обгърна лицето й с ръце.

— Ако поискаш да спра, ще спра. Обещавам.

Целуна я.

Тя не му каза да спре.

Не думите му: „Обичам те“, нито нейният отговор: „Аз също те обичам“, нито това, че се любиха, ме накара да подскоча от радост. По-скоро дългите часове, които прекараха в бъбрене за миналото, за бъдещето, за възможността да опитат отново.

Докато отвън долитаха ликуващите викове, гърмежите и музиката на празнуващите китайската Нова година, а аурата на Марго искреше в златисто и светлината около сърцето й пулсираше, двете с Гая се прегръщахме, сълзи се стичаха по лицето ми и я молех да ми каже, че не сънувам. Че всичко това наистина се случва.

Дълго лежаха един до друг в леглото, преплитаха и разплитаха пръстите на ръцете си така, както бяха го правили толкова много години в тясното жилище на Тоби в Уест Вилидж.

— Колко е часът? — протегна се Тоби през Марго, за да види часовника, оставен на нощното шкафче.

— Единайсет, защо?

Той скочи от леглото и посегна за ризата си.

— Къде тръгна? — попита тя и седна. — Не ми казвай, че се прибираш.

— Отивам до нас — заяви той, докато я целуваше по челото. — Но веднага се връщам.

— Но защо?

— Мобилният ми телефон остана вкъщи. Страхувам се, че някой от следователите може да ме потърси във връзка със случая на Тео. Няма как да се свържат иначе с мен. — Той я изгледа, докато тя се сгушваше отново между възглавниците, и се усмихна. — Няма да се бавя.

В продължение на няколко дълги мига стоя и я гледа много сериозно. Видях как около него се издига познатата ми стена. Страхът, че може да я загуби, пропълзя отново.

— Ще ме чакаш, нали?

— Къде мислиш, че мога да отида, Тобс?

Той не сваляше очи от нея.

— Разбира се, че ще те чакам.

След тези думи той излезе.

Ето защо, мислех си аз, нямам спомен за това, как съм умряла. Защото към края на живота ми пътищата са се разделили. Докато аз бих избрала единия, в момента Марго избираше другия. По някакъв начин те бяха свързани, но не виждах къде. Извиваха в даден момент, за да ме доведат до края. И сега, когато виждах, че единият можеше да я отведе до нов живот с Тоби, до брак, който можеше да проработи този път, не исках да видя края му.

През крилете до мен стигна посланието: „Не се меси“, „Не се меси“, но не можех да се подчиня.

Почукване на вратата. Скочих.

— Румсървис, госпожо — чу се нечий глас.

Марго отвори вратата и аз застанах нащрек. Младият мъж на прага държеше поднос с храна, огледа стаята и Марго и остави подноса на леглото, след което си тръгна, без да чака бакшиш.

Уверих се, че Марго е под душа, и излязох да огледам коридорите на хотела за демони. Грогор със сигурност бе наоколо. Подушвах го.

Тоби се върна в апартамента си и завари пъхната под вратата му бележка. Едва не я отмина, без да й обърне внимание. Успя да изрови мобилния си телефон, извади зарядното за него от едно чекмедже в кухнята, наплиска лицето си с афтършейв и погледна зъбите си в огледалото. Събра малко чисти дрехи и тръгна към вратата, за да се върне при Марго. Едва тогава видя белия плик.

Нямаше никакъв адрес. Скъса го и извади отвътре смачкан лист, изписан с детински почерк.

„Сър,

Пиша тази бележка, за да ви съобщя колко много съжалявам за вашия син. Аз съм момичето, за което той говори във вестниците. По причини, за които не мога да говоря сега, не искам да бъда открита. Ще ви потърся отново, за да поговорим. Не искам невинен човек да лежи в затвора заради мен.

Това, което казва синът ви, е истина.

В.“

Тоби изтича на стълбището. Старата мисис О’Конър от отсрещния апартамент тъкмо се връщаше от среднощната си разходка. Тоби я стисна за раменете като обезумял.

— Видяхте ли някой да приближава вратата ми тази вечер?

— Не, скъпи, не мисля…

Тоби се спусна към друга врата и заблъска с юмрук. След известно време му отвориха. Отвътре долиташе силна музика. Млад китаец го поздрави с набъбнал от алкохола език.

— Ч-ч-честита Нова година!

Никакъв смисъл нямаше да го пита. Тоби се спусна обратно в апартамента си. Грабна отново писмото. Ръцете му трепереха. Прочете го няколко пъти.

Не след дълго набра 911 и само се молеше Марго да спази дадената дума, че ще чака.

Тя точно това и правеше. Опита патицата с кайсиева глазура върху канапе от ориз с джинджифил и изпи половината от отбраната марка вино. Мислеше си какво ще прави. Какво искаше да се случи от тук нататък. Върна се към отдавнашната си мечта за къща с ограда. Тоби пише. Тео е свободен човек.

Може би не беше чак толкова невъзможно.

Аз бях на ръба на лудостта, защото я виждах да мечтае и да се влюбва отново. Виждах как тялото й засиява със светлината на надеждата, как сиянието около нейното сърце, застинало през всичките тези години, сега пулсираше и се разпростираше около нея като бяла ослепителна елипса, а в същото време от крилете ми идваше послание: Не се меси. Не се меси. В същото време бях като обезумяла, защото много добре си спомнях какво видях веднага след смъртта си — тялото ми лежеше възнак върху същото това легло, със същите чаршафи, обляно в кръв.

Не пускай никого в стаята, поръчах аз на Марго. Тоби ли ме убива? Питах се аз. Възможно ли е да е Тоби? Или може би Кит? Валита? Запях Песента на душите. Излез! Излез! — повтарях аз. Този, все едно кой, който прекрачеше прага на тази стая, щеше да я убие. Сигурна бях. Най-сетне не издържах и й казах: Иди до прозореца да погледаш тържествата. Китайската Нова година е. Годината на змията. Виж, хората носят макети на надуваеми змии. И какви красиви фойерверки. По-добре слез на улицата да погледаш.

Тя взе чашата с останалото в нея вино и приближи прозореца. Загледа към парка. Непосредствено под прозорците на хотела се бе събрала тълпа. Парадът се движеше по посока на парка и влизаше в него. Фойерверки раздираха нощното небе и заглушаваха откъслечните изстрели. Тя отвори прозореца и хвърли поглед назад към часовника до леглото. Наближаваше полунощ. О, Тоби, помисли си тя, защо не може да си тук сега? Поръчах й да заключи вратата. Тя се засмя и отхвърли мисълта.

Настъпи дванайсет.

Някакъв часовник долу отмерваше ударите по високоговорители. Един… Марго опря длани на перваза и се наведе напред. Два… От другата страна на града Тоби се опитваше да хване такси за хотела и за да не губи време, си пробиваше път през тълпата. Три… Хвърлих поглед към синия камък на украшението около врата ми. Какво бяха казали за висулката, когато намериха тялото ми? Сапфир от Кашмир? Четири… Марго взима якето на Тоби и го намята върху раменете си, за да се предпази от студа. Пет… В парка долу някой възторжено крещи и стреля във въздуха. Шест… Виждам го. Виждам куршума, който лети в тъмнината. Виждам го така, както бихте зърнали метната във въздуха към вас монета или топка за тенис. Виждам го как се насочва към прозореца. Сега вече знам. Веднага разбрах. Мога да го стигна. Мога да го хвана. Отново посланието от крилете ми. Не се меси. Седем… „Защо?“, питам високо. Осем… Не се меси. Девет… Тоби стига във фоайето на хотела. Натиска бутона на асансьора. Десет… Стисвам очи. Единайсет… Куршумът стига сърцето на Марго. Дванайсет… Тя пада назад, бори се за въздух и ме гледа в очите, докато се навеждам над нея и я придържам. Плача и я уверявам, че всичко ще е наред. Ето свършва. Тя ме поглежда и протяга ръка. Хващам я.

28
Път между хълмовете

Има една особена задушевност в работата на ангелите, която е характерна за света на свещеното. Докато бях човек, не можех да прозра отвъд изискванията на ангелските ми отговорности без странното усещане, че има нещо воайорско в тях, някакво изкривяване на правото за лично пространство. Единствено в ролята си на ангел успях да проумея колко много съчувствие и нежност се съдържа в този вид закрила. Едва от позицията на ангел разбрах смисъла на смъртта.

Стоях над тялото на Марго и преживявах отново всичко, което се случи след смъртта ми. Шокът от това да видя, че нямам пулс. И какво означава това. Този път го приех. Не се пресегнах да докосна лицето й, защото това бях аз, а за да се потвърди мисълта, която ми хрумна — бях стигнала в края на пътя си на смъртен. Марго оставаше зад гърба ми.

Нан се появи малко преди Тоби да пристигне. И слава богу, защото не можех да понеса гледката, на която щях да стана свидетел, когато той връхлети в стаята развълнуван и с разтуптяно сърце и завари тялото. Дори не исках да мисля за това. Нан нареди да я последвам, и то бързо.

Обляна в сълзи, се наведох над сакото на Тоби, за да усетя за последен път аромата му. Така ми се искаше да оставя някаква следа — бележка или нещо, с което да му дам знак, че дори никога повече да не го видя, винаги ще го обичам. Нищо не можех да направя и с бавни стъпки последвах Нан навън.

Озовах се в тъмната влажна килия на Тео, който седеше на пода със скръстени крака и рисуваше. Тананикаше си мелодия, която много напомняше Песента на душите. Джеймс стоеше до прозореца, огрян от лъчите на луната. Тръгна към мен и разпери ръце за прегръдка.

— Имам новини — рече той и стисна ръцете ми. — Тигрен дойде да ме види. Вярва, че ще може да убеди Валита да говори.

— Чудесно — въздъхнах с облекчение и се разплаках.

— Какво има? — попита Джеймс.

Погледнах Тео. Не знаех кога отново ще го видя и дали изобщо това ще се случи. Опитах се да обясня това на Джеймс, но от устата ми излизаха само хълцания и нечленоразделни звуци. Накрая той се обърна към Нан за обяснение. Тя само поклати глава сякаш искаше да каже: „Не питай мен“. Коленичих и прегърнах Тео. Той вдигна глава и, почувствал, че нещо във въздуха се е променило, се огледа. Скоро обаче се върна към заниманието си да рисува крокодили с тебешир върху плочите на пода.

— Трябва да вървим — подкани ме Нан.

Джеймс местеше очи от едната към другата.

— Къде отивате?

— Марго е мъртва — избърсах аз сълзите си и се постарах да дишам дълбоко, за да спра да хълцам. — Дойдох да се сбогувам с теб и Тео. — Исках да кажа още много неща: — Трябва да знаеш, че няма никой друг на тази земя, на когото да се доверя да се грижи за него. — Усмихнах се и станах да си вървя.

— Чакай. — Джеймс пристъпи напред със сериозно изражение. — Почакай… Рут. — Погледна към Нан и поясни: — Ще отнеме само секунда. — Сетне улови ръцете ми и ме погледна в очите: — Никога не си ме питала кой бях аз преди и защо съм ангел хранител на Тео.

— И кой си бил? — премигнах аз.

— Диамантът, който не успя да запазиш — рече той. — Твоят син.

Отстъпих назад и преместих очи от него към Тео. Приликата бе очевидна, как не бях забелязала еднаквите предизвикателни челюсти, квадратните груби длани. Спомних си как наблюдавах детето в утробата на Марго, детето на Сет, както и чувството на загуба, объркването да не знаеш какво си загубил. Много често се питах какъв ли би бил животът ми, ако това дете бе оживяло.

Ето че сега стоях лице в лице с него.

— Нямаме много време — напомни ми Нан.

Пристъпих до Джеймс и го притиснах в прегръдките си.

— Защо не ми каза по-рано?

— Щеше ли това да промени нещо? Ние така и така сме семейство. — Той извърна лице към Тео. — Някой ден ще се срещнем двамата като братя.

Погледнах ги — мъжът и неговият ангел. Моите синове.

Целунах лицето на Джеймс и преди да успея да кажа каквото и да било, той изчезна.

Двете с Нан пристигнахме в долината с езерото, там, където се срещнахме за първи път. Изпитах странно чувство за симетрия. Почти очаквах да ме бутне отново във водата и да ме прати за трети път на Земята. Затворих очи и се оставих на усещането за допира на високите треви, на мократа пръст под краката ми. Стегнах се в очакване на неизвестността. Пред мен отново бе пътят, извил се между хълмовете, и сърцето ми се сви. Мога да кажа, че знаех накъде води.

— Отивам в ада сега, нали? — попитах с треперещ глас.

Тя спря и втренчи очи в мен.

— Нан?

Мълчание.

— Ще трябва да предадеш дневника си на Бога сега — промълви тя най-накрая.

Взе ръката ми и ме поведе към езерото.

— Не — дръпнах се аз на ръба на водата. — Няма да влизам отново вътре. И дума да не става.

— Остави дневника си във водата — продължи тя, без да ми обръща внимание. — Предай го на Всевишния. Сега той е Негов.

— Как се прави това?

— Знам, че няма да ти хареса, но ще трябва да влезеш във водата. Обещавам, няма да се удавиш.

Стиснах ръката й и потопих крака в езерото. Мигом течността от гърба ми се разпиля като разнищена панделка, отдели се от кожата ми и се стече на леки вълни във водата. Сред вълните бяха картини на Марго, на Тоби и Тео, образи и сцени от всичко, което бях чула, видяла, докоснала или преживяла. Всичко, от което се бях страхувала и обичала, на което се бях доверявала. Всичко това бе погълнато от водата. Една своеобразна книга, която се отправи към трона на Всевишния.

— Сега какво? — попитах аз. — Адът ли е в края на този път?

Все още стояхме до глезените във вода.

— Спомняш ли си какво стана в деня, когато предотврати катастрофата? — попита Нан.

— Спрях сблъсъка.

— И как стана това?

— Мисля, че имаше нещо общо с доверието.

— А после?

— Тялото ми се промени.

Дрехата й се вееше и тя пристъпи напред.

— Тогава ти стана Серафим. Най-високият чин в йерархията на ангелите — тези, които стоят между Небето и ада, те са Божият меч.

— Какво?

— Меч в Божията ръка — съвсем бавно произнесе Нан. — Жив меч. Разделя светлината от мрака. Неслучайно ти мина през едно от най-тежките преживявания. Можеш да станеш Серафим само като минеш през пречистващия огън. През страданието на онези, които се връщат като ангели хранители на самите себе си.

Усетих как недоумението започна да се топи бавно. Чувството на освобождение мога да сравня само с полета на хвърчило, подето нагоре от силния вятър. Нан изчака да се съвзема и когато видя, че изправям глава, продължи:

— Когато станеш ангел, настоящето ти е и твое минало, ето защо можеш да правиш избори, които ще повлияят едновременно на пътя ти като смъртна и като безсмъртна. Тези избори определят къде ще те отведе духовният ти път. Това е целта и на всичко, през което минаваш.

— А Грогор? — тихо попитах аз. — А сделката, която сключих с него? Мислех, че ще отида в ада заради нея.

— Това щеше да се случи, ако подбудите ти бяха егоистични. Само че ти избра да пожертваш собственото си щастие в името на това на Тео. Още тогава Бог знаеше, че ти си един от най-добрите му ангели. Но преди това трябваше да се научиш да се доверяваш.

Докато продължавах да я стискам за ръката, аз се наклоних напред, както правех винаги, когато дъхът не ми стига. Този път причината бе огромното облекчение, което ме обзе. Погледът ми попадна на пътя между хълмовете.

— Излиза, че този път не води към ада, така ли?

— Тъкмо обратното.

Щом се съвзех, я погледнах в очите и се сетих за въпроса, който не ми даваше мира през всичките тези години и бележеше всяко преживяване, всяка страна на моето разкаяние.

— Защо трябваше да премина през всичко това? — попитах тихичко. — Нима не можех да стана ангел хранител на мила възрастна вдовица или на някоя известна личност, или пък на някого, който води тих и спокоен живот… Защо точно на Марго? Дали пък не беше грешка?

— Ни най-малко — спокойно отговори Нан. — Беше избрана да станеш своя ангел хранител, защото това бе единственият начин да извървиш своя духовен път и да станеш това, което си сега. — Тя се усмихна широко: — Меч не може да се изкове във вода, Рут. Изковава се в огън.

Погледнах пътя пред мен и пейзажът наоколо. Помислих си за Тоби. Дали щях да го видя някого отново?

Нан стисна рамото ми.

Доверие, рече тя. Доверие.

Кимнах. Добре. Да го направим.

Тя ме поведе към пътя и след това и до неговия край.

Меч в ръката на Всевишния.

29
Небесен меч

Много години изминаха от момента, когато пуснах дневника си по водата, за да отплува до… където трябваше. Надявам се да е бил добро четиво. Пък дано и да свърши работа.

Доста задачи имаше да свърша. Може да се каже, че дейността ми беше доста по-интернационална, ако мога така до се изразя, в сравнение с първата ми работа на ангел. Предотвратих поне дузина войни. Бях сред серафимите, изпратени в Антарктика, които трябваше да задържат разтопяването на ледовете и да направят така, че водата от ледниците да не се превърне в облаци и да излети в стратосферата. Участвах и в разпукването на земята, така че океаните да се излеят надолу към огненото сърце на планетата. Влизах в мълчаливото сърце на не едно торнадо — също като Дороти — за да го отклоня от домове, пълни с деца. Изваждах животни, увлечени от вихъра и ги пазех, докато торнадото утихне, след което ги пусках отново на земята. Спирах разрушителни вълни цунами, за да не пометат сгради и хотели по крайбрежието, както и нищо неподозиращите деца, залисани в строеж на пясъчни замъци.

От време на време ми нареждат да не се намесвам. Случва се да стоя отстрани и да наблюдавам как торнадо помита тази къща или отнема онзи живот. Понякога ми казват да оставя да се случи земетресение или гигантското цунами да залее брега. Нямам представа защо.

Но не се меся.

Виждам и Тоби. Наблюдавам го как тътри крака из апартамента си в протрита от носене жилетка и обувки, надупчени като швейцарско сирене. Бях свидетел на това, как смени с нови, дебели като лупи, стъклата на очилата си, и как с течение на времето устата му се напълваше с все повече порцелан. Видях и как говори за мен по време на сватбата на Тео (надявах се да не се изпусне за наркотиците), как прегръща нашите две внучки близначки — името на едната по негово настояване бе Марго.

Говоря си понякога с него. Разказвам му как са нещата при мен, поръчвам му да не се мотае, а да отиде на лекар за кашлицата или за болките в ръката или стомаха. Поглеждам в ръкописите му и посочвам къде липсва запетая, къде може да оправи текста. Повтарям му, че го обичам.

Че винаги съм наоколо.

И го чакам.

Благодарности

Тази част би трябвало да носи заглавието „Топната в шоколад благодарност“, защото точно това искам да направя пред следните хора:

На първо място, искам да благодаря на съпруга си Джаред Джес-Крос. Няма друг човек на земята, който да е окуражавал, подкрепял и стимулирал друго човешко същество, както ти правеше, докато тази книга се раждаше. Дори не дръзвам да опиша своята благодарност за неизменната ти вяра и позитивизъм, за това, че успя да опазиш къщата да не се разпадне над главите ни, докато пишех, за това, че четеше чернови и споделяше най-честно и обективно мнение. И накрая, още не съм ти върнала онзи кабел.

Имах щастието да попадна на проницателна, енергична и наистина прекрасна агентка като Маделин Бъстън. Милиони благодарности за страстта и доверието в тази книга.

Безкрайно съм благодарна за това, че съдбата ме срещна с Ема Безуедерик — мой редактор и партньор в бременността! Благодаря ти, Ема, за коментарите и предложенията, които, няма съмнение, раздвижиха потенциала на тази книга и превърнаха създаването й в истинско удоволствие.

Искам да благодаря на екипа на „Ню Райтинг Норт“ и по-специално на Клер Малкълм за подкрепата през изминалите няколко години — изминаването на пътя до Лондон, за да покажем направеното, бе повратна точка в моята кариера, защото тогава един следобед прошепнах на Клер идеята си за тази книга и отговорът й: „Вълшебно!“, ме накара да се замисля, че това наистина може да се окаже така.

Не за първи път искам да благодаря на своята свекърва Евита Кук за всеотдайността и спокойствието, което ми осигури, грижейки се за децата ми по време на писането, както и на майка ми Каръл Стюарт Мофет за внимателния прочит на първия вариант и най-вече за това, че създаде в мен страст към четенето на съвсем крехка възраст.

Държа да изкажа благодарност и на Лорна Бърн за книгата й „Ангели в косите ми“. От всичко, което изчетох при подготовката си за тази книга, нищо не ме вдъхнови така, както автобиографичният й разказ за ангели.

И накрая искам да благодаря на децата си Мелъди, Финикс и Съмър за това, че не сториха нищо, за да помогнат на фактическото писане, но бяха истинско вдъхновение. Три мои съкровища, които ми носят радост всеки ден.

Интервю с автора

— Кога за първи път осъзнахте, че искате да сте писателка?

— Не мисля, че някога съм направила подобен съзнателен избор. По-скоро чувствах, че трябва да пиша. Спомням си как десетгодишна траках на пишещата машина в дома на баба ми и дядо ми една ваканция, твърдо решена да напиша роман, преди да се върна на училище. Израснах в доста неспокоен квартал на Белфаст в период на размирици в страната и в дом, в който насилието беше всекидневие. Така че писането бе някакъв начин да се справя.

— В кой момент решихте каква писателка искате да бъдете?

— Мисля, че това решение дойде в резултат на продължителни експерименти с различни форми. Дълго време исках да се занимавам с кино — измислях и участвах в скечове, режисирах дори филм, преди да завърша, и продължавам да замислям стихотворенията си като минифилми. По същия начин подходих и към романа — като сбор от филмови кадри, които да са зрелищни, с много игра на светлина и звуци — все едно създавам саундтрака на книгата и така за самата мен става ясно какво чувство, настроение, движение искам да внуша на читателя. Смятам, че решението какъв тип писател искаш да станеш, е дълъг процес на развитие на една основна цел. Моята е да изследвам как да запазим човешкото у себе си и как да преодоляваме препятствията.

— Толкова сте млада, а вече можете да се похвалите с голямо семейство. Как успявате да жонглирате със задълженията на майка и писател?

— „Жонглиране“ е думата. Старая се на първо място да съм майка и след това идва всичко останало, а то е много, ето защо е изключително трудно да намериш време за писане, особено след като децата ми са толкова малки. Често се налага да избирам дали да пиша, или да легна да спя… но пиша от години. И преди да се появят децата, съществуваха неща, които ме отвличаха. Работех на три места, преди да завърша, и съм свикнала да намирам време за писане. Обикновено това е времето, когато децата спят, ето защо често се оказва, че не съм в час, когато се заговори за телевизионен филм, излъчен късно вечерта. Освен това държа бележници из цялата къща, в колата, в чантата си, имам навика да пиша мислено и понякога се изключвам от разговорите, защото си мисля за сюжета… Нещо, което дразни хората, които се опитват например да ми продадат стоката си по телефона.

— Разкажете ни малко повече за пътя от публикуването на първия ви разказ до намирането на агент и първия договор с издател.

— Стана много бързо. След дългогодишни опити и десетки откази бях започнала да се питам дали изобщо ще се случи. Точно тогава се свързах с голям агент и вече имах договор за издаване на роман, който току-що бях завършила. Но нима нещата в живота не се случват така? Споделих с майка си, че тъкмо ми е дошла идеята за роман и в следващия момент вече е станало ясно, че ще се издава по света. Тя реши, че я занасям.

В един доста напрегнат етап от живота ми една сутрин се събудих с идеята за роман, в който една жена става ангел хранител на самата себе си. Винаги съм била очарована от ангелите, вярвала съм в тях и съм проявявала голям интерес към всичко, свързано с тях. Вълнувах се от това, какво би било, ако можеш да наблюдаваш своите избори и действия от позицията на ангел. Дали ще се опиташ да промениш събитията. Дали бих посмяла да го направя?

Когато научихме, че доведеният ми брат е загинал в Афганистан и преживяхме скръбта и медийното внимание след това, приоритетите ми се смениха — без да зная тогава дали романът ще бъде издаден и дали цялото това време, отделено на писане си заслужава, ми се прииска да запиша идеите, които и без това ме преследваха. През юли 2009 година занесох първата глава на едно събиране, организирано от „Ню Райтинг Норт“, на което автори, спечелили литературни награди, бяха представени на агенти, издатели и редактори. Точно тогава се запознах с прекрасната Маделин Бъстън от „Дарли Андерсън Ейджънси“. Тя прочете първите петдесет страници и поиска още. Само че аз бях написала само толкова… Две седмици по-късно бях завършила целия роман и тя подписа с мен договор още същия ден. Месец по-късно вече имах договор и с издател.

— Какво е чувството да знаеш, че първият ти роман ще бъде публикуван?

— Дебютният роман е нещо наистина специално и да го видя отпечатан е преживяване, което, докато осъзная, след всичките години на мечти и надежди, ще мине много време. Това не е нещо, което да приемаш за даденост.

— Какво ще посъветвате бъдещите писатели?

— Макар като дете да си играех на писане на романи, когато пораснах, една от причините да отлагам това занимание беше съзнанието, че подобно нещо отнема много сили и време. Мога да напиша стихотворение или разказ за една нощ, докато един роман може да отнеме години, без да излезе нищо от него. Ходех на работа на пълен работен ден и имах две деца под тригодишна възраст. Въпреки всичко успях да го завърша в много кратък срок, защото бе важно за мен. Наслаждавах се на всяка минута от процеса.

Първият ми съвет към бъдещите писатели е да не мислят за това, колко време ще отнеме. Вторият е — започнат ли, да завършат това, с което са се захванали. Когато започнах първия си опит за роман през 2008 година, много скоро осъзнах, че не ми харесва особено, но упорствах, докато не завърших първата чернова само за да докажа, че мога да стигна до края. И като всички останали писатели, романистите трябва да се пробват и в други жанрове. Не мисля, че щях да напиша своя роман, ако не бях писала стихове и сценарии. Всеки жанр допълва останалите.

— „Дневникът на един ангел хранител“ разглежда редица сериозни теми. Какво ви накара да изберете точно тази форма?

— Темата за разкаянието е почерпена от личния ми живот в периода, когато замислях романа. След смъртта на доведения ми брат, която за пореден път ми напомни за смъртта на баба ми и самоубийството на баща ми, си дадох сметка, че старата истина „Животът е кратък“ е валидна за всички. Не исках да стигна определена възраст и когато се обърна назад да се разкайвам за почти всичко. Исках също така да разбера как може да се преодолее разкаянието, да извадиш положителния урок от погрешните избори, които си направил.

— Има толкова мрак и тъга във вашата история, особено когато става дума за детството на Марго и Тео. Как успяхте да им противопоставите толкова надежда и светлина?

— Това е част от изследването на процеса на преодоляване на болезнени преживявания. Исках да разбера как хора с лош старт в живота, върху чиито избори често пъти е легнала сянката на личния им опит, могат да преобърнат нещата и да вземат съдбата си в свои ръце. Необходимо беше обаче пътят от мрака към светлината да бъде показан, за да се покаже и надеждата.

— Откъде идват героите ви и как се развиват в течение на разказа?

— Четох някъде, че Хари Потър е съществувал в съзнанието на Джоан Роулинг като напълно завършен образ дори със собствено име. По същия начин в главата ми се зароди и Марго Делакроа. Първо си мислех, че презимето й трябва да е Хелакроа, но после реших, че не съм слушала внимателно. Същото важи и за останалите герои в книгата. Срещна ли ги на улицата, непременно ще ги позная.

— Имаше ли в процеса на писането и редактирането трудни моменти?

— Не мога да кажа, че е имало много трудни моменти, защото бях готова със сюжета предварително.

— Историята засяга света на духовете и света на хората. Как успяхте да ги свържете?

— Никога не съм си поставяла за цел да пиша за духове, но когато прегледах нещата, които съм писала преди време, дори като дете, във всички тях има следа от свръхестественото. Винаги ме е привличал светът на духовното или, по-общо казано, на невидимото. Продължавам да се изумявам от факта, че учените само няколко поколения преди нас са вярвали, че има само една, а не милиарди галактики… Много съм любопитна какво има отвъд завесата на нашето материално съществуване и да открия истината. И по-важното — да открия истината за това, какво означава да си човешко същество.

— Имахте ли предвид определена аудитория, докато пишехте?

— За мен винаги е важно, когато описвам определени ситуации, да го правя по такъв начин, че да не обиждам или наранявам хора, които са ги преживели. Става въпрос за такива травми като загуба на любим човек, изоставяне на дете, или както е в случая на Марго и Тоби — да преживееш да съдят детето ти за убийство.

— Над какво работите в момента?

— Пиша втората си книга — работното заглавие е „Напълно човешко“. В него става въпрос за връзката между духовния и физическия свят.

— Кои са десетимата писатели, повлияли най-силно върху изграждането ви като писател? (Имам предвид съвременни писатели, класици романисти и поети, книги, които сте чели, хора, които сте срещнали и са ви вдъхновили…)

— Винаги са ме вдъхновявали писатели като Шарън Олдс, Силвия Плат и Мери Оливър, чиято поезия събужда у мен една невероятна чувствителност и ми показва какво е да си жив. В университета изучавах древногръцка и латинска литература — Вергилий, Омир, Катул са повлияли в най-голяма степен върху отношението ми към писането. В последно време се вдъхновявам от духовитостта на Марк Хадън и от поета Люк Кенард, както и от Одри Нифенигер, Джоди Пико, Алис Себолд и Лиз Йенсен. От всички курсове, които съм посещавала, и книги, които съм чела, „За писането. Мемоари на занаята“ на Стивън Кинг и „Пътят на твореца“ на Джулия Камерън са ме формирали в най-голяма степен като писател. Вдъхновявам се и от музиканти, композитори и изпълнители като Рахманинов, Равел, Дебюси, Бьорк, Колдплей, Тори Еймъс…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.